Dr. Bogomir Novak
Spomin - živa osebna priča                                                                                               1-202
Moto: življenje je spominjanje
Kazalo
Povzetek                                                                                                                                     1
Uvod                                                                                                                                           2

1. Kako se zavedamo svoje etičnosti?                                                                                      4

2. Teorije staranja                                                                                                                     8 
2.1  Kako slabimo in krepimo naš imunski sistem v času epidemije covida?                    19
2.1.2 Preventiva in kurativno samozdravljenje                                                                    28  
2.2 Mišljenje zavedanja in zavedanje mišljenja                                                                   34

3. Načini pomnjenja                                                                                                                44
3.1 Raziskovanje spominskih funkcij                                                                                    47
3.2 Je pozabljanje naravno ali bolezensko?                                                                          58
3.3 Učenje iz zgodovine                                                                                                           60
3.4 Kaj nam povedo sinonimi in antonimi?                                                                          67
3.5 Kakšna je naša politična pismenost?                                                                               71                                                                          

4. Poglavja iz osebne zgodovine                                                                                             75
4.1 Kako poiskati moč v nemoči?				                                                    75    
4.2 Pričevanja                                                                                                                          77
4.3 Spomini na vse naše mature v toku časa                                                                         85
4.4 Utiranje - utirjanje poti do celostne paradigme znanosti                                              94                                      
4.5 Pomen inovacij                                                                                                                112
4.6 Zoharjeva o kvantnem voditelju                                                                                    114

5. Pregovori vključujejo spomin na izkušnje                                                                      121 
5.1 Najina potovanja po svetu                                                                                              152
5.2 O zavedanju pomena poklica in poklicanosti                                                               156

Zaključki s praktičnimi napotki                                                                                          196                                                                                     
Literatura                                                                                                                               198                                                                                                                            
Viri                                                                                                                                          202                                                                                                                                        
Knjigo posvečam vnukom Davidu, Simonu, Martinu in Lavri. 
Ključne besede: vrste spomina, vrste zavesti, vrste časov, poslanstvo, poklic.
Povzetek
Glede na potek našega življenja se sčasoma spreminjajo tudi spomini. Čim bolj ljubimo življenje, tem bolj 'ljubezen umije spomin' (Erzar Kompan). Izhajamo iz naših akumuliranih izkušenj akcij in meditacij. Začnemo z zavedanjem svoje pomanjkljive etičnosti in nadalju jemo s pomanjkljivo zdravstveno pismenostjo. Po spominu na svoji dve knjigi sem dodal še nekaj spominov na novejša znanstvena odkritja o odpornosti oz. imunosti, ki še niso opisana v njih. Rezultat tega procesno nepopolnega zavedanja je, da mora človek neprestano popravljati svoje napake, pri katerih je nesmiselno vztrajati. Sinonimi nam povedo o načinih človekovega iskanja identitete v jeziku. Antonimi pa kažejo na zavedanje nasprotij. Poznamo jih več vrst. 
Pokažemo njihove primere v različnih jezikih; v slovenščini, nemščini, francoščini in angleščini podobno kot pri pregovorih, ki so odlični mnemotehnični pripomočki sprotnega izražanja. Pri placebu dobivajo možgani potrditve in spodbude za zdravljenje, pri nocebu pa za samouničevanje. Poznamo koncept pomoči za samopomoč (nem. Hilfe zur Selbsthilfe). Ker jer človek celovito bitje, temu cilju sledi holistična znanstvena paradigma, ki se pogosto sklicuje na odkritja kvantne fizike. Odtod izhajajo predstave o kvantni zavesti, kakovostnem kvantnem skoku in kvantnem vodji po Danah Zoharjevi, Deepacku Chopri,... Temu cilju naj bi sledila najina skupna potovanja  po svetu z zavedanjem poklicanosti vsakogar. V času koronavirusa se najbolj spominjava omejitev iz zgodnjega otroštva kot priprave na prihodnost, v kateri ne bodo več odprte vse možnosti.  Skušamo se smiselno orientirati oz. pozicionirati v izraznem jeziku, osebni zgodbi, etičnem in verskem ravnanju, zgodovini oz. v našem specifičnem poklicnem  področju.       
Odgovorili smo na vprašanja, kaj je spomin, katere razvrstitve raznih vrst spomina poznamo, kakšni so odnosi med spominjanjem in pozabljanjem, kakor tudi med pomnjenjem in nekaterimi drugimi psihičnimi funkcijami. Spomin ima tudi družbeno-zgodovinsko funkcijo, kakršno je uveljavljala radijska oddaja 'še pomnite tovariši'. Spomin je tesno povezan z zavedanjem, poklicnim interesom, tipom osebnosti,... Spomin je od antike dalje utemeljen v mitični funkciji pripovedovanja zgodb, v pregovorih, ki vključujejo tipične izkušnje, v avtobiografski zgodovini naših prepričanj. Od kakovosti življenja je odvisna kakovost spomina. Ne gre le za shranjevanje preteklih dogodkov, ampak tudi za predvidevanje prihodnosti. Psihologija in nevrologija odgovarjata na vprašanja, zakaj pozabljamo ali se česa spominjamo. Dolgotrajni spomin pridobivamo z vztrajnim učenjem, ki vključuje ponavljanje oz. utrjevanje učnih vsebin. Zdi se, da danes osebno utrjevanje ne šteje veliko že zaradi pospešenega razvoja in zaradi umetnega shranjevanja na internetu. V zgodovinah religij, filozofij, znanosti, umetnosti najdemo neomejene možnosti sklicevanja na predhodne primere in (ne) sklepanja po analogiji.  Ob vsaki novi temi se spominjam, katere sorodne teme sem že analiziral in postopno odkrivam, česa bi se bilo treba še spomniti iz svoje avtobiografije in del drugih avtorjev.  Načelno bi se lahko spominjali vsega iz vsega oz. iz enega, vendar takšne panoramsko vseobsegajoče zavesti nimamo. Parcialni interesi nas preveč omejujejo. Neosmiš ljeni dogodki pa sprevračajo razbite spomine v slabo neskončnost podatkoslovja. 

Zavedanje usmerjanja pozornosti je izvor psihičnih funkcij. Pomanjkljiv spomin je tedaj posledica naše pomanjkljive celovite angažiranosti v dogajanjih. V predstavljeni e-knjigi povzemamo povzemamo t. im. medicinske teorije staranja, pri katerih je največji poudarek na imunosti. Ugotavljamo, da pri tem še ni upoštevana komponenta duhovnosti, ki ima celo svoje zakonitosti, ki smo jih na nekaj mestih že obravnavali. Pri tem smo naleteli na pojav hrepenenja, ki ima že tradicionalno vključeno presežnost. 
 
Uvod
Razpravo o spominu pogojuje pregovor 'Nič ni novega pod soncem (lat. nil nuovi sul soli)'. Zato se vsega že na nek način spominjamo, čim dlje živimo. Tega, kar se je zgodilo pa se ne spominjamo, dokler smo mladi. Ko pa smo starejši pa smo marsikaj že pozabili, dokler se nič podobnega ne zgodi, kar nam stimulira te podobnosti v preteklosti.    
Funkcije spominjanja proučujemo zato, ker je spomin zakladnica izkušenj, ki nam omogočajo orientacijo v spremenljivem svetu. Nekateri filozofi, umetniki in znanstveniki definirajo naše življenje kot spominjanje. Prepričani smo, da je v njem čedalje več spomina in manj aktual nosti. Boljši pa so tisti, ki najdejo pridobitev oz. rešitev zase in za druge na osnovi inovacije, ki nastane na osnovi spomina, a se ji ali mu to ne bo več pripetilo. Sam spomin nas vedno bolj utesnjuje. Določene operacije postanejo železni repertoar in so  čedalje bolj rutinske. Znan je pravniški izrek, da ni nič brez precedensa, kar pomeni 'brez predhodnega primera'. Logična implikacija se sestoji iz precedensa v smislu veznikov 'če to, potem drugo'. Proustovo iskanje izgubljenega časa je v bistvu iskanje spomina. M. Proust poišče sedanjo srečo ob (nekdanjem) 'pitju čaja'. To so počeli tudi ruski aristokrati.   
Kaj nam pomeni zavedanje kot pozornost? Pomeni manj pozabljanja na pravkaršnje dogodke, ker jih s kortizolom ne potlačimo v podzavest. Ko se zavedamo lastne udeležbe v dogodkih, nam to pomeni lahko celo spremembo znanstvene paradigme. Npr. ko se zavedamo, s čim onesnažujemo okolje, nam to prinese bolj primerne postopke, ko se zavedamo imen svojih (glavnih) grehov, se zavedamo tudi načinov, kako jih odpravimo.  Ko se zavedamo, česa drugi nimajo, jim to damo. Zavest o podarjenosti življenja nam vzbuja občutenje hvaležnosti. Ali se zavedamo, da nas Bog brezpogojno ljubi in da smo na ta način dolžni ljubiti druge in sebe?  
Jim Tucker že dobro desetletje proučuje nenavadne primere otrok, ki pravijo, da se spominjajo prejšnjih življenj. Tucker (2015) v Vrnitvi v življenje pripoveduje  svoje izkušnje z neobičaj nimi otroki. Osredotoča se na zgodbe ameriških družin. Zanima ga kako so se starši odzvali na to, kar jim je otrok povedal. Ali se otrokove pripovedi ujemajo z življenjem določenega pokojnika. Tucker je podal prepričljive dokaze o tem, da nekateri otroci resnično premorejo spomine na prejšnja življenja. Nek deček opisuje prejšnje življenje na majhnem otoku. Ko ga Tucker odpelje na ta otok, tam odkrije podrobnosti, ki se ujemajo z dečkovimi izjavami. Neki drugi deček pokaže na fotografijo iz 30ih let 20. stoletja in izjavi, da je bil včasih eden od moških na njej. Po napornem delu identifikacije tega moškega se izkaže, da se številni dečkovi spomini ujemajo s podrobnostmi iz njegovega življenja. Tretji deček pa kmalu po svojem drugem rojstnem dnevu začne pripovedovati o spominih, da je bil med drugo svetovno vojno pilot, ki so ga identificirali.
Nekateri skušajo gojiti tudi spomine na svojo rodovno preteklost in prihodnost. Voltaire je zapisal: »Roditi se dvakrat ni nič bolj presenetljivo kot roditi se enkrat; vse v naravi je vstajenje od mrtvih.« Tucker sledi od prvega primera dečka Patricka, za katerega je bila mati prepričana, da je sam svoj pokojni polbrat, do primera z neskladnimi datumi, pri katerem je po tragični smrti stričeva duša prešla v štiri mesece starega nečaka. 
V tej knjigi proučujemo spominjanje lastnega življenja. Iz tujih življenj se učimo, ko se spominjamo drugih avtobiografskih esejev romanov, dram in filmov. Videti je, da v vsakdanjem pragmatizmu prevladuje vse drugo kot etična presoja med dobrim in zlim. Morda nas bo globalna ekološka kriza prisilila, da bomo začeli intenzivneje in hitreje globalno ukrepati.   Po moje je kakovost našega spomina odvisna od značilnosti oz. značaja naše osebnosti, poklicne usmerjenosti in stila življenja. 
 
1.Kako se zavedamo svoje etičnosti? 
Potrebovali bi varuha človekovih pravic in dolžnosti kot varuha človekove morale, ki doživlja erozijo vrednot. Običajno ne vemo, kako se zavedamo svoje etičnosti. V zadnjem času nas kličejo k zavedanju naših prispevkov za ‘skupno dobro’. Čim dlje bo trajala ta pandemija, več bo tek klicev čiste vesti. Jasno je, da je zgolj s cepivi in zdravili ne bomo premagali. Odgovorna svoboda danes ni manjši problem kot je bila v antiki.  
Nekateri kot so narcisi, se je ne zavedajo, ker ostajajo na pred-edipalni oz. predkonvencional ni stopnji. Tem je navidez vse dovoljeno. Ti so tudi najbolj glasni. Žal jih je pri nas precej. Etičnosti se zavedamo s pomočjo moralnega občutka (ang. moral sense in lat. sensus communis) in spomina nanj. Že v otroštvu so nas naučili 10 božjih zapovedi. Najpomembnej ša je: ljubi bližnjega kakor samega sebe. Nekateri to kulturno dediščino zanikajo. Videti je, da je čedalje manj vredna v mednarodnem gospodarstvu in politiki. Razlikujemo se v tem, da se nekaterim zdi to manj pomembno, drugim pa bolj. Nekatere šele bolezen prisili k spoštovanju. 
Williams Mark in Penman Danny (2015) razpravljata o tem, kako preseči tesnobo, stres in depresijo ter njihov vpliv na zmanjšano kvaliteto življenja. Razložita delovanje 'čustvenih svežnjev', sestavljenih iz misli, občutkov, telesnih občutij in avtomatiziranih odzivov. Program  preprostih vaj, ki temeljijo na čuječnosti in kognitivni terapiji. Namen programa je pomagati vsem tistim, ki so doživeli hromeča obdobja depresije in tesnobe. V literaturi za osebnostno rast se avtorji spominjajo, kako so premagali svoje slabosti in bolezni. Navajajo vaje in meditacije  za izkoreninjanje ustaljenih navad. Williams Mark in Penman Danny (2015) prve štiri tedne namenjata vadbe in učenje usmerjene pozornosti, nadaljnje štiri pa ponujata praktične namige, kako negovati sprejemanje in sočutje do sebe.  
Etičnosti se po mojem bolj zavedajo preprosti, ruralni ljudje kot pa mestni, ki niso zadoljni z malim, so bolj uporni oz. zahtevni. »Ko se za nekaj odločamo in ne izberemo tistega, k čemur nas nagovarjajo sebičnost, koristoljubje, lenobnost ali impulz, ampak se odločimo drugače, je to morda vrednota. Preprosto merilo za etičnost je, ali o nečem lahko rečemo, da je prav, da je dobro in da je lepo.« (Trontelj, str. 62) 
»Argument spolzkega klanca se večkrat uporablja kot svarilo pred postopno liberalizacijo etičnih prepovedi. Ko stopite na tak klanec, vam že po nekaj korakih spodrsne. Padete in drčite vse hitreje navzdol, ustavite se šele na dnu. Nekateri svobodomisleci se iz 'argumenta spolzkega klanca' norčujejo in obstoj tega mehanizma zanikajo. A prav v etiki imamo vrsto prepričljivih primerov zanj.« (Trontelj, str. 103) Tedaj ne delajmo nečesa, za kar že vnaprej vemo, da je nevarno. Z zlom ne bi smeli paktirati oz. sklepati kompromisov. Na to kažejo že satanove tri preizkušnje Jezusa. Ne vemo pa, ali bi ostal Dostojevski temu rezultatu v 3. delu Bratov Karamazovih dosleden. Dušanu Pirjevcu je pomenil nazor Aljoše in starca Zosime za dokončen, Hribarju pa ne. Po eni strani je Aljoša podoben Miškinu v Idiotu. Če bi prestopil na Ivanovo stran revolucionarjev bi postal podoben Krilovu v Besih. 
Aristotel zagovarja svobodo kot pogum, ne pa kot predrznost. Antigona je zastavila svobodo na vse ali nič prav tako kot Sokrat in Jezus. Cezar je ob prekoračitvi Rubikona dejal 'kocka je padla' (lat. alea acta est). Ta fraza je uporabna za primere nepreklicnih odločitev. Shakespear jevi kralji so bili pred dilemo 'biti ali ne-biti«. Že v drami Antigona vse destruktivno dogajanje izhaja iz Kreonove uvodne napačne odločitve, da je državni zakon pomembnejši od božjega.  
Upreti bi se morali instrumentalizaciji človeških teles in življenj enih za interese drugih. Gibanje 'me too', 'jaz tudi' se pojavlja tudi pri nas. Ker se ga da zlorabiti to niti za moške niti za ženske v zadnji posledici ni dobro. O tem žrtve spolnega nasilja obveščajo javnost.  Zavedajmo se, da je »malo je verjetno, da bi človečnost in človekove pravice v času naših življenj slavile kako večjo zmago. Če bomo pozabili holokavst, ne bomo prepoznali spet in spet na novo vznikajočih idej, iz katerih je zrasel.« (Trontelj, ibidem, str. 218). po mojem bi se morali nenehno zavedati izvorov totalitarizma, da bi jih preprečevali. Naš 108 letni tržaški pisatelj Boris Pahor ja napisal še novi roman Grmada v pristanu,  obenem pa so v l. 2021 izdali slovenski in italijanski pisatelji o njem zbirko esejev z naslovom Pisatelj brez meja.  
Zelo pomembno je razlikovati med prevladujočim površinskim in temeljitejšim, a redkejšim globinskim učenjem (ang. deep learning). Naučeno memoriramo, zato ni vseeno, kako smo se česa učili. Parola 'nikoli več vojne' ne velja, dokler lahko odločilno kontrolirajo 'izvore totalitarizma', ki je istoimenska analiza Hannah Arendt, ki je izšla že l. 1948 in v slovenskem prevodu l. 2003. Evropski dan spomina na žrtve nacizma in stalinizma, znan tudi kot  medna rodni dan črnega traku, se obeležuje 23. avgusta kot dan vseevropskega spominjanja žrtev totalitarnih diktatur v Evropi 20. stoletja. Evropski parlament je Resolucijo o evropski zavesti in totalitarizmu sprejel aprila 2009. Dodati pa bi moral še kritične zgodovinske vire vključno z analizo izvorov totalitarizma in opozoriti na mehanizme samokontrole v posameznih državah EU. Še vedno se pogosto naknadno spomnimo, da bi lahko delali boljše, a smo delali slabše, ker se za boljše nismo dovolj potrudili z naborom ustreznih motivacijskih vrednot. Za ZDA in SZ bi lahko rekli, da sta bili po vojni v hladni vojni. Na splošno je veljala večja solidarnost kot velja danes. Škoda je, da EU ne priznava za svojo osnovo krščanskih temeljev. Ti zahodni Evropi ne bi ustrezali, Poljski, Češki in Madžarski pa bi.            
Tako nekateri zanikajo ali vsaj omalovažujejo tudi holokavst. To je zgodba o zanikanju realnosti, ki ne zadeva le državljane, ampak tudi vlade. 27. januar 1945 je dan osvoboditve Auschwitza. Zanikanje realnosti je v različnih oblikah in nastopa v različnih delih osebnosti. Delavci so se borili in se še za priznanje (nem. Anerkennung) svojega dela. Vendar je prob lem priznanja svojih slabosti, napak in grehov  globlji. Ne gre le za priznanje dejstev, ampak tudi za postopke samokontrole nad svojimi reakcijami. Nekateri psihologi (npr. Millgram) so že večkrat eksperimentalno ugotovili, da ima vsak nagibe za totalitarizem. In vendar si kitajske oblasti ne morejo privoščiti, da bi predstavniki WHO-ja odigrali v Vuhanu vlogo wikiLeaksa, neprofitnega medija in razkrivali prikrite izvore koronavirusa. Podobno ni v Putinovem interesu Navalnijevo razkrivanje razširjenosti korupcije v Rusiji. Med paramnezijo spominja nja česa preveč in  amnezijo popolne pozabe je še vedno odprto vprašanje človeka kot relativnega merila vseh stvari. Med paramnezijami spomina sta naslednja: 1. Deja-vu: je vrsta prepoznavnosti paramnezije, ki jo je opisal Emile Boirac (1917) kot fenomen, ki zagotavlja, da čutna izkušnja, ki jo živimo danes že bila v preteklosti in 2. pojav Jamais vu nastane, ko ima posameznik občutek, da ne more prepoznati situacije, kraja, besede ali osebe, kljub temu da drugi zagotavlja, da bi mu moral biti znan.
Skoraj povsod po večjih mestih so protesti zlasti mladih zaradi t. im 'zaprtih vrat' in absurdnih 'zidov' v pretočnosti komunikacij. To je njihovo in naše eksistencialno – življenjsko vprašanje. »21. stoletje smo začeli z globoko civilizacijsko vrednotno, ekonomsko in okoljsko krizo globalnega obsega. Nadaljevanje utegne prinesti pokop civilizacije kljub človekovim pravicam, če bomo dovolili, da se nevarna erozija etike in vrednot nadaljuje. Ključno je sebično, neodgovorno človekovo vedenje. Usodno moč pa sta tej sebičnosti in neodgovornosti podelili prav znanost in tehnologija. Skrbi nas, ker duh našega časa in sedanja ureditev človeške družbe učinkovitim omejitvam neupravičenih rab in zlorab dosežkov znanosti nista naklonjena.« (Trontelj, ibidem, str. 207). Podobno ugotavlja Charles Taylor v Nelagodni sodobnosti. Zaradi hipertrofije pravnih zakonov se odpovedujemo etičnim dolžnostim do sebe in drugega.  
»Danes je jasno, da je preživetje človeške vrste odvisno od sposobnosti, da zamenja kratkoroč ne interese posameznikov in omejenih skupin za interese globalnega človeštva. Da bi se to lahko zgodilo, je najprej nujen uvid v naravo, globino in resnost problemov, ki so pred nami. Nato je nepogrešljiva odločenost za reševanje. Nazadnje pa so potrebni mehanizmi, ki bodo spremenili cilje svetovnega gospodarstva in vedenje ljudi na vseh ravneh in nato poskrbeli za njihovo uresničenje.« (Trontelj, ibidem, str. 37). Priznajmo si, da nismo storili dovolj, da bi svoje kratkoročne motive prilagajali dolgoročnim ciljem. Treba bi bilo, kjer je mogoče, zamenjati mehanicistično paradigmo znanosti s holistično, ki dopušča več odgovornosti vsakega in vseh za svoja dejanja. Potrebna bi bila kritična raba Kantovega praktičnega uma, tako da tam, kjer je to možno, ne bi delali tega, kar na našem mestu ne bi delali drugi. 10 božjih zapovedi je že dober primer takšne presoje. Nam bo po konferenci o podnebnih spremembah v Glasgowu 2021 uspelo strniti vrste v boju proti kritičnim podnebnim spremembam? 
Posamezen nivo tvorita dve stopnji, pri čemer nobene od šesterice ne moremo preskočiti, marveč je treba za vsako dozoreti in jo po možnosti preseči. Moralna in pravna pravila naj bi spoštovali zaradi: 
1. strahu pred sankcijami, poslušni smo zaradi zagrožene kazni; 
2. koristoljubja oz. ugodja na osnovi recipročnosti, jaz tebi - ti meni, quid pro quo; 
3. medsebojne harmonije, usklajenosti in družbenega konsenza; 
4. spoštovanja avtoritete in ohranjanja obstoječega reda; 
5. družbene pogodbe za vzdrževanje demokracije, in 
6.  abstraktnega dojemanja univerzalnih etičnih pravil. Po mojem sta najbolj avtonomni postavki, ki omogočata dialog 3. in 4. 

Ameriški pedagog, socialni psiholog, pisatelj in filozof Lawrence Kohlberg je znan po svoji teoriji moralnosti, ki jo je razvil pod vplivom švicarskega psihologa Jeana Piageta. Moralno presojanje otrok in odraslih je ovrednotil z zgodbami različnih etičnih dilem in opisal tri poglavitne ravni moralnega razvoja: 1. predkonvencionalno, na kateri presojanje temelji na lastnih interesih, 2. konvencionalno, kjer morala izvira iz tradicionalnih družinskih vrednot in družbenih pričakovanj, in 3. postkonvencionalno, na kateri prevladujejo abstraktna univer zalna in osebnostno razvita etična načela. Po mojem so nekateri ostali še v predkonvencional ni oz. pred-edipalni in ne v postkonvencionalni fazi in predlogični ravni samostojnega razmišljanja. 
Za pričetek slehernikovega preporoda zadostuje, da je vsakdo pripravljen postavljati nenavadna vprašanja in razmisliti o neobičajnih odgovorih. Nemara naivno in pretirano optimistično sem prepričan, da je le s pomočjo brezpogojne ljubezni do vseh in vsega mogoče odpotovati v Enost in doseči družbeno sožitje, srečo in občo blaginjo. Takšen kvantni preskok v višjo zavest, v sedmo Kohlbergovo stopnjo transcendentalne kozmične moralnosti, si zamišljam od spodaj navzgor, dokler ne bo v piramidi kvišku nakopičene toliko žlahtne energije, da bo pozitivno žarčila navzdol.
Posamezen nivo tvorita dve stopnji, pri čemer nobene od šesterice ne moremo preskočiti, marveč je treba za vsako dozoreti in jo po možnosti preseči. Moralna, etična in tudi pravna pravila naj bi spoštovali zaradi 1. strahu pred sankcijami, poslušni smo zaradi zagrožene kazni; 2. koristoljubja oziroma ugodja na osnovi recipročnosti, jaz tebi - ti meni, quid pro quo; 3. medsebojne harmonije, usklajenosti in družbenega konsenza; 4. spoštovanja avtoritete in ohranjanja obstoječega reda; 5. družbene pogodbe za vzdrževanje demokracije, in 6.  abstraktnega dojemanja univerzalnih etičnih pravil.
Kohlberg je predvidel še 7. stopnjo transcendentalne moralnosti oz. moralnosti kozmične (kozmopolitske – op. NB) orientacije duhovne razsežnosti z moralnim umovanjem. Ni imel dovolj empiričnih podatkov za potrditev 6. in 7. stopnje kozmične (za)vesti, zato se je opiral na nevroznanost. Spomniti bi se morali, kdaj nas je etična solidarnost rešila pogube, kdaj pa je razvrat Sodome in Gomore še kdaj privedel vanjo.   
Zgodbe, ki povezujejo dejstva, se uskladiščijo v možganih. To jim daje odpornost pred pozabo. Že l. 2014 je prof. Krajnc obujal pozabljeno latinščino z razlago rimskih pregovorov. Ugotavljal je, da so imeli bolj razvito etično zavest kot jo imamo danes. Janson (2021) pa nam jo predstavlja skozi zgodovino razvoja latinskega jezika. Oboje mi pomeni tudi spomin na moje učenje latinščine pri Živi Kam na DCA.   Vrednost Jansonove knjige je v komparativni lingvistiki. Primerja razvoj latinščine z drugimi evropskimi jeziki kot so angleščina, nemščina in francoščina in slovenščina. Razlaga tudi latinske sklanjatve. Veliko medicinskih izrazov je latinskih tako kot tudi imen rastlin in zvezd. Meni, da je angleščina izjemno bogata s pomeni, ker je nanjo vplivala francoščina za časa Wiliema Osvajalca v 10 stoletju in nekoliko tudi v angleški okupaciji Francije v 17. stoletju.
Sanjalo se mi je, kako pomembna je skladnost s samim seboj. Ker v enem obdobju pretira vamo npr. deloholizem v kariernem obdobju, to vodi v izgorelost (burning out) in bolezen. Ko se trga zavedamo, se lahko pozdravimo, sicer pa tudi umremo. Skladnost je tudi pogoj dolgoživosti. Zdi se mi, da spomin na moje napisane knjige ni bistveno drugačen kot spomin na knjige drugih avtorjev. Oboje so mi na prvi pogled neznanke. Oboje se nanašajo na druge ljudi. Razlika je vtem, da v mojih hitreje izluščim smisel zgodbe. Ko prihajam v čas in kraj njihovega nastajanja. A oboje bi lahko na drug način interpretiral. Spominjam se, da so nekateri avtorji skozi tuje pripovedi razvijali lastne. Tako so jim postale blizu. Spominjam se, da je v marksizmu teorija kompleksne odtujitve (ekonomske, politične, religiozne) človeka, prek katere bi dosegali svobodo.  Svojo etično dolžnost ne razumem samo kot branje in pisanje, ampak predvsem kot samouresničevanje skozi dobroto do sebe in do drugih.  
2.Teorije staranja
Predstavljeni prispevek sem dopolnil po referatu, ki sem ga imel na mednarodni konferenci. Vodila jo je dr. Tina Bilban v Hotelu Central v Ljubljani 17. septembra 2018. Kot raziskova lec  na Pedagoškem inštitutu v letih 1985-2012 sem po upokojitvi izpostavil tudi temo, kaj lahko storimo po izteku delovne kariere za kakovostno starost. Seveda razlikujemo med biološko starostjo, ki naj bi bila nižja zaradi pomlajevanja kot kronološka starost glede na nominalno število let. Poglejmo, kako se lahko ‘pomlajujemo’!
   
Predstave in pojmovanje staranja se spreminjajo, ker se danes drugače staramo kot so se naši predniki. Povojna 'baby boom' generacija postaja danes najštevilnejša med upokojenci. Zato narašča tudi znanje o staranju oz. tretjem življenjskem obdobju, ki ga predstavljajo različne konference.  Staramo se različno hitro in zato ne sovpadata kronološka in biološka starost. Pomembno je, kako predstavljamo svojo starost otrokom – vnukom v obliki svojih zgodb. Omenjena konferenca 2018 je zato vključevala tako literarni kot tudi strokovni - medicinske, sociološke, filozofsko- antropološke, gerontološke in pedagoške vidike.           
Staranje na splošno razumemo kot degenerativne procese, ki bi jih lahko opisali kot slabšo odzivnost organizma na zunanje izzive. T. im. teorije staranja nam razlagajo različne vzroke in vidike degenera tivnih sprememb organizma. Staranje je kompleksen produkt naše genske zasnove, vpliva psihosocia lnega okolja in naše osebne aktivnosti.  Nekatere teorije jo razlagajo na osnovi staranje genskim zapisov, druge obrabi celic zaradi notranjih in zunanjih vplivov, npr. vplivov ultravijolične svetlobe, prehrane in presnovnih produktov, škodljivih prostih radikalov itd. Nobena teorija ne podaja dokončne razlage starostnih sprememb, vse pa se vsaj posredno sklicujejo na  dejavnike dednosti, okolja in telesne aktivnosti. 
Evolucijska teorija izhaja iz stališča, da se vsak živ organizem stara, zato se pri vsakem zmanjšuje plodnost za razmnoževanje potomcev. Zato tudi mehanizmi ohranjanja vitalnosti organizma pri starejših niso tako natančni kot pri mladih. 
Teorija genske programiranosti pravi, da obstajajo geni, ki določajo maksimalno število delitev določene vrste celic v določenem življenjskem obdobju. Fibroblasti celice so del vezivnega tkiva. Proizvajajo kolagen in sodelujejo v procesu celjenja ran. Pri dojenčku se lahko podvojijo 60 krat, pri starostniku pa le 40 krat. Zato se s staranjem zmanjšuje število celic z različnimi življenjsko pomembnimi funkcijami.
Nevroendokrina teorija opredeljuje nevroendokrini sistem kot sistem povezanosti živčevja in žlez z notranjim izločanjem - hormonskim sistemom, kjer aktivnost živčnega sistema uravna va sproščanje določenih hormonov in z njim uravnava številne življenjsko pomembne funkci je. Staranje pomeni slabšanje delovanja živčnega sistema in slabše  uravnavanja izločanja hormonov, zlasti upad izločanja rastnega hormona, ki obnavlja telesna tkiva in presnovo. Zelo  pomembno vlogo pri obnavljanju tkiv in pri presnovi imajo tudi spolni in ščitnični hormoni. Ker določen hormon lahko spodbuja ali zavira izločanje drugih hormonov, porušeno ravnoves je enega hormona običajno pripelje do zmanjšanja izločanja še drugih medsebojno odvisnih hormonov.
Po teoriji imunskega sistema je imunski sistem kompleksen sistem specializiranih celic in organov. Odgovoren je za obrambo telesa proti vsem potencialno škodljivim tujkom v telesu (bakterije, virusi, paraziti itd.). S staranjem se učinkovitost tega sistema močno zmanjša, kar vodi do upada obrambne sposobnosti telesa. Telo postane sčasoma bolj dovzetno za okužbe in rastoče  poškodbe organov in tkiv. Imunost je kompleksna, ker tiči v trebuhu oz. črevesju, v srcu in v duhu. Ob obstoječi pandemiji koronavirusa prevladuje ideja precepljenosti večine prebivalstva in ne ideja naravne prekuženosti, ki se zdi preveč rizična.  Zato Alojz Ihan zastopa imunost na osnovi precepljenosti prebivalstva in ne brez nje.  
Teorija akumulacije škodljivih snovi govori o tem, da telo sčasoma proizvede več strupov in drugih škodljivih snovi, kot jih lahko izloči. Ti strupi se zato v telesu kopičijo, prizadenejo normalno delovanje celic in na koncu pripeljejo do celične smrti. Današnje reklame 'razstrupite se' so plod te teorije. Nanašajo se predvsem jetra in ledvica.
Zgodnjo evolucijsko teorijo je zasnoval August Weisman v smislu 'teorije programirane smrti'. Ta je prvi predstavil teorijo obrabe in kvarjenja telesnih organov in celic že l. 1882. Celice se poškodujejo zaradi škodljivih presnovnih produktov prehrane, prekomernega uživanja sladkorja, nasičenih maščob, alkohola in nikotina, škodljivih ultravijoličnih žarkov in različnih številnih oblike stresa. Na srečo obstaja tudi sposobnost telesa, da popravlja nastale poškodbe, ki pa s kronološkim staranjem upada. Peter Medawar je zasnoval še 'teorijo akumulacije mutacij' Georg Williams pa še teorijo 'antagonistične pleiotropije', ki razlaga pojav staranja s tem, da en gen vpliva na več vidikov fiziologije ali anatomije, predvsem v različnih časovnih obdobjih od rojstva do pozne starosti. Starost ni evolucijsko prednostno obdobje. Z evolucijskega stališča gledano bi bilo nesmiselno vzdrževanje organizma dlje, kot je to potrebno za razvoj vrste. Temu pa je zadoščeno, ko postanejo potomci sposobni samostojnega življenja.
Teorija prostih radikalov trdi, da so radikali visoko reaktivne molekule, ki povzročajo poškod be telesnih celic. Nastajajo kot stranski produkt povsem normalnih kemijskih reakcij presnove v celicah in pod vplivom škodljivih zunanjih dejavnikov, kot so cigaretni dim, razne kemika lije, strupi, UV žarki, smog itd. Del procesa staranja nastaja zato, ker se vibracije v nas upočas njujejo. Organi delujejo počasneje in manj učinkovito kot v mladosti. Teorija prostih radikalov je precej popularna. Nekateri trdijo, da prostih radikalov ne bi smeli uničevati. Za upočasnitev nastajanja prostih radikalov obstaja ameriški in tudi že naš preparat 'reserveratrol plus'. Škodljivost prostih radikalov zmanjšujejo mehanizmi, ki deaktivirajo te škodljive molekule. Ti mehanizmi vključujejo antioksidante (npr. vitamin A, C, E) in različne encime, vendar se s staranjem njihova učinkovitost zmanjšuje, negativne posledice pa kopičijo.
Teorija dezorganizacije izhaja iz zakona entropije, ki pojasnjuje neprestano prehajanje iz stanja organiziranosti v nered. V telesu se potekajo številni procesov, ki morajo biti usklajeno do molekularne ravni, da so nemoteni. Rado prihaja do napak, ki pogojujejo nadaljnje napake itd. Ta verižna reakcija se v telesu manifestira kot staranje, bolečine, bolezni. Človek ni popoln stroj kot večni perpetum mobile. 
Pomembno vlogo v procesu staranja imajo telomerji. To so konci kromosomov oz. njihove zaščitne kape. Zamislimo si jih kot plastične delce na koncu vezalk. Telomerji ščitijo kromosome in dedne lastnosti. Z delitvijo celice se telomerji tako skrajšajo, da se celice ne morejo več deliti in odmrejo. Čim krajši so telomerji, večja je verjetnost za poškodbo DNK celic in bolj smo dovzetni za boleznmi ateroskleroze, sladkorne bolezni itd. Z zaščito telomerjev, lahko podaljšamo življenjsko dobo celic. 
Znanstveniki so odkrili encim, ki podaljšuje telomere celic. Z njihovo pomočjo, bi lahko zdravili bolezni, ki so povezane s kratkimi telomeri kot so na primer diabetes ali bolezni srca. 
Telomerji igrajo pomembno vlogo pri staranju, vendar niso edini dejavnik. Glede na današnja spoznanja, lahko pod optimalnimi pogoji živijo do 120 let. To je zaradi naravne meje našega življenja. Dolžina telomerov pa vpliva tudi na zdravo življenje. Krajši kot so telomeri, bolj smo dovzetni za bolezni, kot so ateroskleroza, sladkorna bolezen, itd. Obstajata dva načina, s katerima lahko vplivamo na dolžino telomerov. Omejite stvari, ki jih skrajšajo in izboljšajte tiste, ki imajo pozitiven učinek na telomere. Na telomere zelo slabo vplivajo kajenje, stres in strupene snovi iz okolja, ki celice hitreje starajo. Vsako deljenje skrajšuje telomere in povečuje staranje celic. Kajenje negativno vpliva na genom. Naše celice lahko to popravijo le z delitvijo. 
Različne raziskave so pokazale, da stres in negativna čustva (jeza, zamere) slabo vpliva na telomere. Vsakodnevno gibanje in zmerni treningi vzdržljivosti so se izkazali za zelo učinkovito sredstvo za zaščito telomerov. Pozitiven učinek ima zdrava prehrana, zato jejmo veliko presnega sadja in zelenjave. Naša duša v poznih zrelih letih terja redni pogovor z ljudmi, smeh itd. Previden način življenja npr. varovanje pred padci in pozitiven odnos do življenja so dobre iztočnice. Telomerom pomagamo s tehnikami sproščanja in meditacijami. To aktivira encim, ki shranjuje dedno snov v genomov. Tako se lahko celice razmnožujejo, kar močno upočasni in preprečuje krajšanje telomerov. V zadnjem času so se pojavile tablete Telomerase. Vendar vsi strokovnjaki svarijo pred njimi, saj lahko uživanje poveča tveganje za nastanek raka. Teorije staranja komentira tudi Bryson (2021, 383-396). Bryson (2021) navedel, da je Rus Medvedjev zbral cca 300 teorij, ki naj bi pojanjevale staranje. Sam jih je razvrstil teorije staranja na 1. genetske mutacijske, ko geni zmanjšajo delovanje,  2. teorije obrabe oz. utrujenosti telesa in 3. teorije celičnih odpadkov.  Čarobne formule rekonvalescence, regeneracije oz. reprogramiranja, ki jo proklamira NLP, ni.  Tudi alternativna medicina ni popolna, zanesljiva veda. Rak je npr. težko ozdravljiva bolezen. Zadeva prej starejše kot mlajše osebe. Telo skoraj vsakodnevno ‘uničuje’ rakave celice. Če jih je preveč se pojavi kot bolezen, ki jo klasično zdravimo s kemoterapijo, alternativno pa še drugače.  
Poleg naštetih obstaja še nekaj bolj specifičnih teorij in teorij, ki izhajajo iz že naštetih. Večina strokovnjakov strinja, da se pravi odgovor na temeljno vprašanje, zakaj se staramo, le delno nahaja v vsaki od teh teorij, ki se v marsičem  prekrivajo. Te teorije so dejansko le verjetne domneve, ki pa ne morejo pojasniti celovitega pojava degeneracije zdravja v celoti.   
Najpomembnejše je vprašanje, kako ostati mladosten, vitalen, aktiven. Odgovor na to vprašanje je preprost: z zdravim, telesno aktivnim načinom življenja in ustvarjanjem in / ali izbiranjem zdravju primernega biološkega, psihološkega in socialnega okolja. Živeti in delati v rizičnem in neprijaznem okolju ima namreč očitne negativne vplive na zdravje. Najboljša strategija je stalni trening telesnih in umskih sposobnosti in vzdrževanje globokih osebnih stikov z vedrim, veselim odnosom do življenja. Bolje je soustvarjati ljubeče okolje s peščico ljudi, ki so nam zelo blizu, kot z več ljudmi, ki so zgolj znanci. Ohranjanje življenjske strasti je pomemben dejavnik naše mladostnosti.
Pred začetkom pandemije sem na DCA Gosposvetska vodil več let kurz filozofije za življenje, na Viču pa eno leto kurz osebnostne rasti. Obenem sem poslušal predstavitve drugih predavateljev o Mozartu, ruščini, latinščini, francoščini, slikarstvu umovadbi, jogi,… V Mestni knjižnici Ljubljana sem se udeleževal raznih bralnih krožkov in poljubnih predavanj.  
V času pandemije 2020-21 sem urnik dnevnih aktivnosti spremenil, čeprav sem osnovno smer ohranil. Vrsto let sem službeno proučeval transformacijsko šolo. Po upokojitvi pa sem proučevanje poglobil na raven osebnostne transformacije, ki vključuje tudi to, kar danes nekateri opredeljujejo kot gerotranscendenco. To pomeni, da tudi v starostnem obdobju po 65. letu oblikujemo svojo celovito osebnost od telesno-biološke, prek psihosocialne do duhovne – eksistencialne ravni. Po celostni paradigmi znanosti smo hkrati opazovalci svoje lastne dejavnosti in akterji. To pomeni, da se zavedamo tega, kar delamo.    Naš um deluje na osnovi namere, ki je ena izmed duhovnih zakonov v budizmu.  Chopra in Simon na osnovi odkritij kvantne fizike o potencialni nedoločenosti predlagata bralcem podobno avtosugestijo kot jo je izumil že Émile Coué (1857-1926), ki je bil francoski farmacevt in terapevt »vsak dan sem v vsakem pogledu boljši«. Chopra in Simon (2004, 49) pa pravita »vsak dan v vseh pogledih izboljšujem svoje telesne in duševne sposobnosti. Zdrav sem, počutim se starega (npr. 50) let in sem takšen tudi po videzu«. Podobno kot molitve je treba tudi takšne afirmacije čim večkrat ponavljati, da že nezavedno avtomatično delujejo. Tradicionalna, simptomatska zahodna medicina priznava samo upočasnjeno, zdravo, aktivno staranje, ne pa pomlajevanja. Pod vplivom nove celostne paradigme pa se kvantnemu konceptu približujejo tudi Lipton (2020), Dispenza (2020), Wittekova (2001) itd. Vsi ti so prepričani, da naša pozitivna naravnanost uma oz. duha dela čudeže v življenju. Tudi Revija za kakovostno starost in medgeneracijsko sožitje gerontološkega institituta Antona Trstenjaka proučuje pozitivne vplive duhovnosti vere na staranje (npr. Mlinar 2010). Wittekova s prakrščanskega vidika zastopa celostno zdravje z odpravo notranjih konfliktov in blokad v smiselnem, harmoničnem, mirnem življenju v predanosti Bogu.      
Z ženo Tončko začneva dan s telesnimi vajami in nadaljujeva z molitvami (Oče naš, Rožni venec, itd). nato hodiva na Rožnik. Sam izvajam občasno tudi meditacije npr. na čakre, ljubezen srca, dihanje (npr. vdihavam navdihe izdihavam odpuščanje, vdihavam zdravje, izdihavam bolezen itd.) Po kosilu imava še vsak svoje branje, zvečer pa si ogledava kak film in spremljava poročila. Moj priljubljeni konjiček je šah s poljubnim soigralcem na internetu. Znano je, da je takšna umovadba dobra preventiva pred demenco podobno kot strokovno pisanje. V začetku novembra smo bili vsi štirje okuženi (midva z ženo in oba vnuka) s koronavirusom. Po prestani samoizolaciji pa nadaljujemo z dnevnimi aktivnostmi. 
Steiner (2021) si zastavlja vprašanje: kakšen pomen ima smrtno žrtvovanje za duhovni svet. Nešteto ljudi gre v cvetu svoje mladosti skozi vrata smrti. Najprej se prekine povezanost Jaza, astralnega in eteričnega telesa s fizičnim. Fizično telo bo vidno predano Zemlji, eterično telo eteričnemu svetu, astralno telo in Jaz gresta skupaj naprej. Toda to nam mora vzbuditi pozornost: Ali se pri človeku, ki gre skozi vrata smrti v normalni starosti, z eteričnim telesom ne dogaja drugače, kot pri tistem, ki umre prezgodnje smrti? Glede fizičnega telesa razume mo, za eterično bomo razumeli sedaj. Eterično telo mladoumrlega bi lahko še desetletja oskrbovalo fizično telo in na njem delovalo. Z neporabljenimi silami gre skozi vrata smrti in se tam združi z ljudsko dušo, tako da bo v prihodnosti delovanje ljudske duše prepojeno z neporabljenimi silami tega eteričnega telesa. Naša naloga je to razumeti po duhovnih silah. Ko bomo namreč razvijali takšno zavest o duhovnem svetu, bo duhovna znanost postajala vedno bolj živo občutenje in ne bo ostala le znanje ali učenost. V duhovni avri obstaja svet kot zrak. Kot tukaj razlikuje svež zrak od porabljenega, izdihanega, tako bo občutil dobre in zle duhove, tako živo bo občutil duhovno avro. Steiner (2021, 125) Kristusov impulz bo preplavil vse vere sveta. 
Šele to je pravi sad duhovne znanosti. Če si bližnje dogodke ogledamo, nas lahko o tem poučijo. Takšen dogodek se je zgodil prav na mestu novogradnje naše zgradbe. Eterično telo, ki s svojimi silami bolj pripada skupnosti, deluje pravilno naprej. Sile pomoči so nam blizu,  dovolimo jim, da nas poučijo o skrivnostnosti povezav v duhovnem svetu. Vse življenje je s smrtjo v bližnji ali daljni povezavi. Skozi duhovno znanost sprejemamo temeljno spoznanje o svetu v fizičnem telesu in o svetu. Vanj vstopamo skozi vrata smrti. V pomembnih dogodkih, ki valujejo in potujejo skozi čas od posameznika zahtevajo tako mnogovrstne, vsestranske žrtve, v katere smo celostno vpleteni.

Po Steinerju si posamezna ljudstva običajno medsebojno očitajo: Nismo hoteli vojne, vi ste jo povzročili. Dejstva jasno govorijo, kje ležijo zunanji vzroki. Toda za duhovnoznanstvenega opazovalca je drugače. Jasno mu je, da je vojna v bistvu zadnja faza v poteku dogodkov, ali vsaj poznejša faza predhodnih dogodkov. Tudi pri bolezenskih procesih zagrešimo napako v presoji, kjer pogosto govorimo še o procesu bolezni, medtem ko gre že za proces zdravljenja, ki poteka, da bi ozdraveli. Zunanjih procesov nismo opazili. Vojna tudi predstavlja vidni bolezenski proces. Je napor človeštva, ki izbruhne preko določenih dogajanj in procesov, ki so že bili. Vzrok obolenja se skriva v nezdravih razmerah in medsebojnih odnosih. Ko raziščemo zunanje vzroke, ne vidimo notranjih. Na področju, kjer smo stisnjeni kakor v utrdbi in obkoljeni, se je povsem razumljivo vprašati po notranjih vzrokih. O takšnem obkrožanju govorimo za zadnje leto, za zadnje desetletje, toda ko opazujemo širšo povezanost, bi jih opazili že precej prej. Vse ima te v daljni preteklosti npr. 1. svetovna vojna, najstrašnejša, odkar človeštvo naseljuje Zemljo.

V globlji povezanosti evropske zgodovine odkrijemo, da je bilo v srednji Evropi nekaj duhovne substance stisnjene. Ko preiščemo to globljo povezanost, vidimo, da je bilo to stisnjeno s prav posebnim ciljem. Ne gre za zunanje določbe krvi, rase, ampak zato, da gre nekaj skozi svet kot duhovna substanca. Kot v nekakšnem kačastem, vijugastem obroču je prišla z najbolj zunanjega severa in se je skrčila v srednji Evropi. V obliki obroča gresta z vzhoda in zahoda tokova proti jugu in se ponovno srečata. Iz enega centra se v 9. st. premaknejo navzdol normanska plemena, po krvi sorodna mnogemu, kar je kasneje v srednji Evropi. Vendar so se vrinili in zgnetli v romanski element, ki je prihajal iz južne Evrope, in se zlili z njim. Leta 860 stojijo pred Parizom, kjer Romani premagajo Normane. Zato nastane zahodna Francija. Več kot je lahko Anglov in Sasov prišlo na britanske otoke, se je Normanov spravilo iz Francije nazaj v Anglijo. Na vzhodu se normanski ljudje pomaknejo navzdol, prodrejo s severa proti Volgi in Črnemu morju v slovanstvo. Kasneje vstopi tatarski tok. Slovanstvo rasno premaga Normane in jim prinese krščansko vero v njeni vzhodni obliki. Poslovanjeni so kot Rosi – tako so bili imenovani na Finskem – od tega ni ostalo nič drugega razen imena Rusija. To ime je germanskega izvora. Isti izvor ima ime Rurik.
Na to povezanost moramo gledati s pomisleki. V zahodni Evropi govori veliko, naj bi bili Francozi poklicani, da kot renesanso ponovno oživijo celotno keltsko kulturo.  Predstavljamo si, naj bi na zahodu zlasti Germani prevladali nad keltskim duhom. Vendar je obratno: v Francozih je veliko več germanske, v srednji Evropi pa več keltske krvi. Tako maja zakriva resnico. Le med prebivalci zahoda je povsem prevladalo romanstvo. Na vzhodu je normanstvo in z njim germanstvo prevladalo skozi tuje rasne elemente. Tam še danes vlada ruski ljudski duši povsem tuja vera. Tako so ljudje v srednji Evropi obkroženi kakor v kotlu. Romani sežejo do Konstantinopla in enako na drugi strani poslovanjeni Normani. Tu imamo kačo, obroč.
Ko pogledamo, kar naj bi se tu duhovno stisnilo, spoznamo prav posebno pomembno nalogo. Tu mora priti do bolj prijateljskega, domačega, iskrenega sporazumevanja in občevanja ljudske duše s posamezno dušo in bodo prav skozi to pri najboljših pripadnikih ustvarjeni najlepši cvetovi. Jaz je treba razumeti neposredno, ne posamezen duševni člen kot na zahodu, to mora biti v Jazu neposredno živo. Iz tega se vidi – to bi moralo biti eksoteričnemu opazovanju že jasno – da v srednji Evropi nikoli ni moglo prevladati popolno sovraštvo do idealizma, da je bilo vselej kar najbolj intenzivno ustvarjano določeno nagnjenje do duhovnega sveta. Karma je uravnala, kako smo mi začeli naše duhovno gibanje, da smo morali namreč to narediti najprej v društvu z britanskim gibanjem. Toda na zunaj je bilo celotno nadaljevanje le simptom nujnega notranjega dogajanja. 
Teozofsko gibanje beleži upad kulturnega življenja v dveh delih. Zunanje življenje poteka povsem materialistično, ki se ruši se in razpada. Duhovno življenje raste iz celotnega kulturnega življenja. Treba nam je le začeti pri Teulerju, Eckartu, Angelusu Silesiusu, potem pri Herderju, Lessingu, Od vsepovsod postaja višja duhovna kultura. Svojega duhovnega gledanja ne moremo omejiti. Notranje se nam razodeva, da je vrnitev Kristusa duhovno. S Kristusom kot podobo se lahko spoprijateljimo edino z duhovnimi očmi, z notranjim doživetjem. Na zahodu je moralo biti to materializirano, dogmatizirano. Ljudje si niso mogli predstavljati drugače, kot da bi se moral Kristus ponovno pojaviti v fizičnem telesu. Od tod spačena ideja, da je Kristusa mogoče kakor na pladnju doseči v telesu. To je bilo povezano z dogajanji v različnih krogih.
Vprašajmo se, kako se mora srednjeevropska kultura vesti do kulture prihodnosti? V njej ti zametki že so. Najdemo pot iz nemškega idealizma v duhovno kulturo. Tukaj je utemeljena kultura Jaza. Na okultnem polju se da to preprosto uvideti. Človekov Jaz se mora prižgati v zunanjem svetu, tu šele se to zdrami in se bo notranje ozavestilo. Tako se bo srednjeevropska Jaz kultura zunanje razvnela. Opazovati moramo le zadnje dogodke, poenotenje nemškega bistva. Značilno je, da je bila nemška država v letu 1871 utemeljena na tujih tleh. Številne stvari bi lahko navedli, ki tudi kažejo na zunanje dogodke, da vlada v srednji Evropi Jaz kultura.
Po smrti nastopi zadušitev zavesti, ker zavest prekipi, udari preko. Zgodi se skozi pogled nazaj, ki ga doživimo najprej po smrti – ne pri samomoru – kakor Sončevo točko. To sodi k najlepšemu, najvišjemu. Tu se navežemo, rečemo si: Tu si živel in tako se orientiramo v duhovnem svetu… Čas postane prostor.
Obstaja dopisovanje med dogajanjem v fizičnem in duhovnem svetu. V takem primeru se klic ne vrne kot odmev iz duhovnega sveta, ampak se spremeni v smiselni odgovor še nezavedne duše. Skozi tak primer v nas prepoznanega občutka, v našem občutenem spoznanju duhovne ga sveta, mora priti izkušnja realnosti duhovnega sveta. Pomembno je, da ta konkretni občutek pridobimo v našem času, da s tem težavno sedanjosti preraste v fizično in duševno blaginjo celotnega človeštva, kajti vedno so veliki, pomembni dogodki razsežnih dogajanj postali tudi površinskemu duhovnemu spoznanju jasen izraz, da v čutnem svetu nimamo le čutnega bitja, ampak da v njem delujejo tudi duhovna bitja.
Težko je predreti pajčolan, ki loči fizični svet od duhovnega. To v najširšem obsegu onemo goča ali otežuje samospoznanje in to si pogosto prelahko predstavljamo. Včasih je že v zunanjem fizičnem pomenu samospoznanje težko. Duhovna znanost mora vedno bolj prebuditi zavest. Potem bo jasno, da je duh realen. Lahko verjamemo, da naj bi Kristus po Misteriju na Golgoti – križanju-smrti, vstajenju, na človeštvo deloval predvsem skozi ta nauk. Kar so ljudje preko Kristusa zvedeli, še ni vse. Teologi so se pričkali, a le redki so nekaj od tega pravilno razumeli. Le del zgodovinsko opisanega se odigrava v zavesti. 
Primer za to je bitka med Maksencijem in Konstantinom pri Milvijskem mostu 28. oktobra 312, ki ni bila odločena zaradi kakršnih koli zunanjih okoliščin, ampak zaradi nefizičnih delovanj. Maksencij je branil Rim z vojsko, ki je bila veliko močnejša od tiste, ki jo je njegov nasprotnik Konstantin vodil proti Rimu. Ko je vprašal sibilske knjige, mu je bilo naznanjeno, da bo sovražnike Rima premagal, če svoje čete umakne iz Rima. To prepričanje so mu utrdile še sanje. Tudi Konstantin je imel sanje. Predano mu je bilo, da namesto starega vojaškega znaka na praporih svoje vojske našije začetnici krščanstva. Tako se je zgodilo in vojska Maksencija je bila vsem pametnim razlogom navkljub umaknjena iz Rima, šibkejše Konstantinove bojne sile so jo premagale, samega Maksencija pa je na begu doletela smrt. Tukaj je v podzavesti ljudi deloval Kristusov impulz.
Nezavedeni impulz je za Steinerja živel dalje. V 15. st. je ponovno pomembna časovna prelomnica. Takrat je Devica Orleanska tako posegla v tok zgodovine, da so bili vsi kasnejši dogodki pripravljeni in določeni takrat. Če bi zmagali Angleži, bi bila celotna karta Evrope drugačna ‒ tudi duhovno življenje. Devica je bila Mihaelova služabnica. Schillerja se je podoba Device Orleanske globoko dotaknila: To ljubi svet, očrniti žarenje. Medtem ko se je Voltaire penil od jeze, je sam Shakespeare ni mogel razumeti, Anatole France jo je tlačil navzdol v materialistične plovne vode in noben zahodni duh je ni razumel, Schiller pa je to skrivnostno podobo upodobil in utelesil v drami.
Da je Devica Orleanska lahko izpolnila svoje zgodovinsko poslanstvo, je morala iti skozi vrsto nezavedne iniciacije. Pri tem gre za posvetitev, kot je opisana tudi v legendi o Olafu Åstesonu. Kristusa moramo v njegovem delovanju namreč vsekakor dojeti kot realnost, kot resničnost. Biti nam mora jasno, da je bilo res, kar je priteklo v naš zemeljski razvoj z Misterijem na Golgoti. Ne gre za to, kako dobro ali slabo so ljudje do sedaj to razumeli, ampak da se je to zgodilo in delovalo v človeškem zemeljskem razvoju. Veliko lahko povemo o tem, česa vse ljudje do sedaj o Kristusovem impulzu niso razumeli. In k razumevanju tega, kar se je z Misterijem na Golgoti iz duhovnih višav kot Kristusov impulz izlilo v zemeljski razvoj, bo morala veliko prispevati duhovna znanost. 
Najugodnejši čas, v katerem lahko Kristusov impulz navdihne človeško dušo, je čas od božičnega večera do svetih treh kraljev, od 25. decembra do 6. januarja. Za okultno spoznanje bo čisto nedvoumno razvidno, da naša Zemlja ni le to, o čemer govorijo geologi. Kar govorijo geologi, je tolikšen del Zemlje, kakršen del človeka predstavlja okostje. Zemlji pripada tudi duhovni del. In prav v Zemljino avro se je spustil Kristus. Zemlja spi in bedi, tako kot mi v 24. urah spimo in bedimo. Spoznati moramo, da Zemlja spi v poletnem in bedi v zimskem času. Duh Zemlje je najbolj buden v dvanajstih ali trinajstih nočeh od božiča do svetih treh kraljev. V starih časih, v katerih so se ljudje do duhovnega načela sveta povzdignili bolj z nekakšno sanjsko jasnovidnostjo, je bil najugodnejši čas poletje. Povsem naravno je, da kdor se hoče v bolj sanjski jasnovidnosti povzdigniti k duhovnemu, to lažje doseže med sanjskim zemeljskim časom ‒ v poletnem času. Namesto starega načina, kako duhovno deluje v Zemlji, je vstopil nov, zavestnejši način; danes je najboljši čas, ko je Zemlja budna. Zato nam legende pravijo, da so izredno bogato obdarjeni ljudje (ki so s svojo karmo torej posebej nadarjeni) okrog Božiča v posebnem zavestnem stanju, ki je le na zunaj podobno spanju, notranje pa navdihujoče deluje, s čimer se povzdignejo v svet, ki ga označimo kot duhovna dežela. Minili so časi, ko lahko z naravno iniciacijo Kristusov impulz priteka v duše. Danes se morajo ljudje viti kvišku k iniciaciji, tako kot je napisano v Kako doseči spoznanja višjih svetov. Vse redkeje bo prihajalo do naravne iniciacije in nazadnje bo povsem izginila, tako da nanjo ne bomo mogli več računati. Toda z iniciacijo, ki jo (v bistvenem) lahko imenujemo naravna iniciacija, je Kristusov impulz deloval v duševno naravo preproste podeželske deklice, Device Orleanske, in tako povzročil zmago Francozov nad Angleži, ki je tako sijajno spremenila zemljevid Evrope. Ponovno ni tega mogel storiti človeški razum, ampak je takrat nad vso umetelnostjo vojskovodij izhajal iz delovanja Device Orleanske (in zaradi česar je Evropa dobila novo podobo) – Kristusov impulz, ki je deloval v nezavednem ene same osebnosti, vendar je potem iz te osebnosti izžareval, tako da je vplival na celotno zgodovino.
Tako Kristusov impulz od Misterija na Golgoti usmerja in vodi zlasti evropsko človeštvo. In na orientu, v Aziji, je dojemanje sveta zaostalo, ker še ni prišlo do Kristusovega impulza. Gotovo, Evropejec se je pustil zapeljati, da tisto, kar se občuti kot zablodo oz. zmoto, imenuje prav posebej globoko. Toda to je značilnost te zablode (nasploh celotnega azijskega verskega občutenja), da z vsem svojim čutenjem stoji pred Kristusovim impulzom, vendar je ohranila stanje, ki je bilo v verskem občutenju zemeljskega človeštva pred Kristusovim impulzom. Zaostajanje v razvoju vedno pomeni vase sprejeti nekaj luciferskega. Zato nosi azijski verski razvoj v sebi luciferski element. Poglejmo azijski verski razvoj in moramo se zavedati: Gotovo lahko v njem vidimo veliko, kar je človeštvo nekoč že imelo, vendar pa mora opustiti. Toda kulturo zahodnih dežel moramo delno očistiti luciferskega elementa, delno ga povzdig niti, tako da lahko vanjo priteka Kristusov princip. Ko gremo iz Azije proti Evropi, odkrijemo v vzhodni Evropi, v ruski kulturi, da razširjeno pravoslavno (ortodoksno) krščanstvo, ki je obstalo na prejšnji stopnji krščanskega razvoja, ni hotelo iti skupaj z njim, da je hotelo obdržati še nekaj luciferskega. Na vzhodu imamo, kar modro vodstvo sveta v celotnem razvoju človeštva, ki ohranja kot luciferski element. Na zahodu, posebej v ameriški kulturi, imamo drugo značilnost. Ameriška kultura vse išče v zunanjem. Napačen rek je, da narava ne dela skokov. Vsepovsod se pojavljajo skoki. Zaradi  nečesa občutimo nagnjenost do duhovnega. Nas zanima notranja sila, spreobrnitev k duhovnemu. Pogledati želimo v duševno naravo takšnega človeka, vedeti hočemo, kaj ga je privedlo do takšne spreobrnitve. 
Wittek: namenjeni smo v Božje kraljestvo, ki je v vsakem človeku. To je naša resnična božanska bit, Kozmična zavest. Pot v Kozmično zavest je pot do svobode, ki jo je pred nami prehodila Gabriele, prerokinja in Božja poslanka. Gabriele nas uči, kako hitro in zavestno opraviti delo, skleniti mir ter nato živeti v miru s soljudmi, naravo in živalmi. Tako postanemo srečni in svobodni!

Ker sem zagovornik smotrnosti vsake pomembne individualne dejavnost, sem napisal veliko novih tekstov, ki so vpisani v cobiss.  Chopra (2006, 183) razlikuje tri vrste energije kot so dinamično-ustvarjalna - satva, stabilna - tamas in povezovalna - radžas. Prisega na prvo prožno, medtem ko je zgolj statična energija smrt. Iz tega je tudi jasno, kaj nas pomlajuje.    
V svetu je že toliko spominskih dnevov, da hitro nanje pozabimo, brž ko nastopi nek drug. Namesto, da bi bili pozorni na vse skupaj, naslednji dan izpodriva prejšnjega. Tako se dan strpnosti na dan 16. 11. izgublja v morju naraščajoče nestrpnosti zaradi koronavirusa.  Zakaj je enotnost EU na tako trhlih nogah. To je nevarno. Slovenska sprava je mogoča, ker nekateri še verjamemo vanjo. Spomenka in Tine Hribar (2021) sta v slovenski zgodovini identificirala že tri slovenske razkole. Sprašujueta se, ali je pandemija prinesla že četrtega. Prvi je bil že v času Karantanije. Predstavnik prvega je bil v 8. stoletju Valjhun, predstavnik drugega proti-reformator Tomaž Hren. Tretji razkol večina pripisuje Antonu Mahniču, ki je vplival na obračun po 2. svetovni vojni npr. poboji v Hudi jami. L. 1991 je bila na osnovi spravne maše v kočevskem Rogu dosežena začasna relativna enotnost za samostojno Slovenijo. 
Je Sokrat res vodnik med labirinti človekovega razumevanja sveta? Pandemija ubija sposobnost skladnega komuniciranja. Golobič navaja poslednje besede Sokrata, da je treba zavetniku zdravnikov Asklepiju darovati petelina. Blaž Urh iz Pariza je opazil, da se Kocijančič sklicuje na avtoriteto Sokrata, da bi bil sam prava avtoriteta. Filozofija pač ni poljubno paberkovanje. Jaspers (1959) je primerjal Konfucija, Sokrata in Jezusa.  Vsi trije so bili brezkompromisni misleci brezpogojne ljubezni onkraj obstoječih državnih okvirjev. Zastopali so nesmrtnost duše in etiko sočutja in sožitja z empatijo. To je še danes nedosežen in skoraj nedosegljiv ideal.            
Kljub zimskemu mrazu občutim toploto srca. Slavimo te Kristus, ki si kralj vesolja! Kakor je Gospod z nami (Emanuel), sem sam v duhu z njim. Najdevam lepoto desetletij, odpira se mi darilo osebne rasti in dnevno sanjarim v stilu Bachelarda. Občudujem impresivno-ekspresivno svetlobo Gospoda, ki nas vabi v nebeško duhovne pokrajine, kar nam zarotniki v manihejskem boju skušajo preprečiti. Pridite kot prihaja Gospod (ar. Maranata), da se posvetiva kraljici znanosti, kraljici modrosti v bližini svečave svečnice. Recite kdaj in kje (pred ali po kulturnem prazniku) se spnejo duše tajni vzdihi. Hvala za vse uglašene svetove. Bodite lepo in toplo. 
Google ne daje izkustvenega znanja, pokaže pa dejstva in deklaracije, ki jih nismo osebno izkusili.   Poznamo več vrst znanja. Za prihodnost je verjetno najboljše čim bolj celovito, kompleksno znanje, ki vključuje znanje v ožjem in v širšem pomenu. V znanje v ožjem smislu sodijo informacije in povezave med njimi, pojmovne zveze in teorije. V širšem smislu pa pojem znanja vključuje tudi procese primerjanja, razvrščanja, analiziranja, abstrahiranja, presojanja, posploševanja. Splošno in specifično znanje pa delimo še na deklarativno, proceduralno in metodično. Zavedanje teh metod omogoča osvajanje in različno uporabljanje vsebinskega znanja dejstev pri reševanju problemov zlasti v socialno-realnih situacijah. Za nacionalno preverjanje znanja (NPZ) so pomembna tudi metakognitivna znanja, ki vključujejo kritično mišljenje. 
Medtem ko se pri nas soočamo s težavami permisivne oz. laissez faire vzgoje, pa na Kitajskem prevladuje še stroga represivna vzgoja, ki se ji sedaj mladina upira. Zaradi ogroženosti svetovnega miru, bi bilo treba uveljavljati vzgojo za mir. V tej točki so bile in so deficitarne vse socialistične države od bivše Jugoslavije, do bivše Sovjetske zveze in do sedanje severne Koreje in Kitajske. Kapitalizem pa tudi ne pozna avtentične mirovne vzgoje, ker temelji na (hiper)tekmovalnosti. Starogrška vzgoja je bila tekmovalna, ker za tedanje pedagoge le različna tekmpvanja oblikujejo značaj. Zares miroljubna je šele krščanska vzgoja, ki izhaja iz Svetega pisma. Jezus pravi: Mir vam zapustim, svoj mir vam dam; a ne, kakor ga daje svet, vam ga dam jaz. Vaše srce naj se ne vznemirja in se ne plaši. (Jn, 14, 27). Današnji ranljiv in ranjen svet najbolj potrebuje mir. Ker pa avtorica navaja tudi rangiranja univerz, se vprašajmo, kje je mesto ljubljanske univerze.      
Centrov za merjenje kakovosti znanja na univerzah (CWUR) je več. Lestvica CWUR meri kakovost izobrazbe in usposabljanja študentov, objave profesorjev v uglednih tujih revijah in kakovost njihovih raziskav. Gre za zanesljivo globalno lestvico visokošolskih ustanov, ki je znana po objektivnosti, preglednosti in doslednosti. Zaupajo ji študentje, profesorji, vodstva univerz in vladni predstavniki po vsem svetu. Po objavi Centra za ocenjevanje najboljših univerz na svetu se je l. 2018 Univerza v Ljubljani  med več kot 18.000 univerzami po svetu uvrstila na 370. mesto. V l. 2021je uvrščena na 374. mesto. To je dober rezultat za Slovenijo.  
Hribar (2021) se loti prevpraševanje Rusov samih o svojem položaju in za vpraševanje drugih, npr. Evrope, o Rusiji in njeni evropski pa tudi azijski vlogi. Obe razsežnosti ruskega vprašanja sta navzoči že tisoč let, razločno pa sta bili spet izpostavljeni – tako na kulturni kot na politični ravni – v 19. stoletju. Odprl ga je F. M. Dostojevski z očitkom Evropi, da je izdala izvirno, torej ortodoksno krščanstvo. Solovjov, Berdjajev, Šestov itd. sledijo Dostojevskemu. Zadnji del knjige vsebuje kritično analizo in interpretacijo najnovejših razprav v Rusiji. Hribar navaja, kakšna stališča imajo ruski avtorji do Slovenije kot samostojne države.
Komel (2021) omogoča  študentom omiko samorazvoja na isti način kot bodo ob branju priča samorazvoju moderne filozofije–od novoveške preko Descartesa in Spinoze do razsvetljenske Kanta in Hegla, od moderne Marxa, Nietzscheja in Freuda pa tja do post-moderne Lacana, Derridaja in Nancyja–preko pojmovne dialektične igre, ki se bo odvijala pred očmi njihovega ukaželjnega duha. Zgodovina filozofije postane na ta način več kot spomin, kar pomeni, da je spodbuda, da jo tudi sami razvijamo. V tem je podobna biblijskim tekstom, ki nas navajajo k posnemanju zgledov. Tako lepi kot travmatični spomini so kot skrita iskra, ki se razplamti ob podobnih asociacijah ne glede na časovno krajšo ali daljšo razdaljo. Prelomni dogodki na določene datume silijo k ponovitvi oz. proslavitvi. September ni le mesec začetka šolskega leta, ampak je za Tončko tudi mesec mamine smrti, na katero ni bila pripravljena.        
Mimi Podkrižnik (2021) opisuje življenjsko pot in vtise, ki jih doživlja Bruseljčan v vlogi  bolničarja  na paliativnem oddelku bolnišnice v Metzu. Sebe imenuje z nenavadnim imenom L’Homme étoilé – Zvezdni človek. Slovencem se je predstavil z risoromanom  Na življenje! (fr. À la vie!) V njem v obliki stripa goji humor do smrti, s kateremu spodbuja tudi paciente. Ker je empatičen, ne sili z njim tistih, ki ostanejo nedostopni. Pacienti prihajajo v to bolnišnico Za nekaj dni, mesecev ali celo let. Zaveda se, da za je bolnike v terminalni fazi bolezni najpomembnejši prijazen, ljubeč odnos in ne samo zdravila. Ta ideja ni nova. Že v Čarobni gori Thomasa Manna je pred 1. svetovno vojno mladi Hans Castorp na okrevanju v gorskem zdravilišču Berghof, ki je za večino prebivalcev lepo, že kar čarobno urejeno preddverje smrti. 
  
Tudi posameznik ima po Ericksonu razvojne faze in v zadnjem obdobju pred smrtjo rabi drugačen odgovor na vprašanje, kdo ali kaj je. Xavier sebe nenavadno imenuje Zvezdni človek (L' Homme etoile) ? To je v Franciji živeči Bruseljčan. V romanu Na življenje (fr. A la vie) je opisal svoj odnos do življenja. To je odprt, radoživ končni človek, ki skuša svojo smrt doživljati čim bolj humorno, ne da bi skušali pred njo bežati. Opisuje, kakšni so bili njegovi najlepši trenutki, ko sta z umirajočo babico molčala v nekem domu s paliativno oskrbo. Za poklic bolničarja se je usposobil, ker je skušal umirajočim bolnikom pomagati.  Večina se ne spoprijatelji s smrtjo, ampak jo odriva na rob spomina in ji nadeva različne maske. V bolnišnici v Metzu je tudi oddelek za paliativno oskrbo. Leseno pohištvo je modro, zunaj pa je zelen vrt za sprehode. V paliativni oskrbi umirajočim predvajajo pomirjujočo glasbo, odnos zdravstvenega osebja do njih pa je vedno pozitiven.                

Albert Camus je v nekoč dejal, da je samomor edini filozofski problem. Morda bi ugotovili, da je osebna smrt tako filozofsko religiozni kot medicinsko etični problem. Medicina lahko človekovo življenje skrajšuje z evtanazijo, kar se našemu avtorju zdi ponesrečena rešitev ali podaljšuje s priključki na aparature. Sami sebi pa si ga skrajšujemo z nocebo naravnanostjo negativnih misli, čustev in slabih navad ter podaljšujemo s placebo efekti pozitivne naravnanosti do življenja. Tudi Camus pravi, da si je Sizifa, ki se mu skala vedno znova zvali v dolino, treba zamisliti srečnega. 

Humor je že sestavina presežnosti. Človek ni samo tehnik, obrtnik, ampak je tudi ustvarjalec, ni samo imanenca v sebi, ampak je tudi transcendenca, ki presega samega sebe, ni samo delavec, ampak je tudi govoreče bitje (gr. zoon logon echon, lat. homo dicens). Na koncu molči, ker živi v miru in tišini. Nuna Faustina Kowalska je že pred napadom Nemčije in  SZ na Poljsko v pogovoru z Jezusom dobila molitev 'zaupanja v božje usmiljenje', ki je primerna za duhovno oskrbo. 
Obstoječa pandemija covida je poslabšala življenjsko vzdržnost posameznikov in družbe na skoraj vseh ravneh. O tem pišejo tudi avtorji zbornika (ured. Gabrovec, et al., NIJZ, 2021). Zdi se, da ideje 'zdrave družbe' (Frommov izraz) ne veljajo več, ker se utapljamo v kaosu apatije in revolta. Vendar pa se prav tako uresničujejo, ko smo pozorni nanje. Deželak (2021) meni, da so nevrološke posledice covida pogoste, vendar pa se pri posameznikih precej razlikujejo. 

V tretjem življenjskem obdobju želimo biti na spremembe pripravljeni, ker nam to daje občutek varnosti, ki v nas ne sproža neprijetnih stresov. Uradna medicina med teorije staranja ne uvršča duhovne komponente, ki je pa bistvena, ker je bistvo življenja upanje in zaupanje. Za Boga ni naše bistvo v bolezni, ampak je v zdravju. Za zdravje največ naredimo s harmonijo s svetom oz. sozvenenjem z vesoljem. V krščanstvu je to vodenje Svetega Duha znotraj Svete Trojice (Očeta, Sina in Svetega Duha).      
2.1 Kako slabimo in krepimo naš imunski sistem?
Po nekaterih kriterijih se da stanje imunskega sistema preverjati na osnovi krvne slike. To stanje se spreminja glede na naše različne dejavnosti in vplive fizičnega in psihosocialnega okolja. Zdrav način življenja je gotovo tudi etičen, ker poteka po načelu zmernosti, ki je že antično in ga zdravstvene vede danes potrjujejo. Zdravstveno pismenost ne pridobivamo toliko iz časopisov kolikor iz lastnih izkušenj. To nam izpričujejo tisti, ki so preboleli težko bolezen npr. raka in potem sami vodijo tečaje. Tesno je povezana s samozdravljenjem, ki se ne omejuje le na preventivne vaje. Bistveno je, ali zadovoljujemo svoje osnovne potrebe ali ne.  Ker sem to temo obravnaval že v e-knjigi Kako obvladujemo svoje zdravje in bolezni, kakor tudi v Energetskih potencialih odraslih, bom na tem mestu samo še nekaj dodal s spomin skega vidika na novejša znanstvena odkritja. Nekateri se skušajo reševati po izkušnjah o šibkih straneh svojih staršev, ki jih sedaj skušajo varovati. Nekaterim to uspe, drugim pa ne. Zato tudi zdravnik vpraša, katere bolezni ste imeli v družini. Nekaterim ni jasno, da je varovanje zdravja pred svobodo kot samovoljo, ker niti zdravje niti svoboda nista samoumevni. Če ni zdravja, ni svobode, ki slej ko prej pomeni tudi samoomejitve. Če kronična bolezen dopušča ustvarjalnost, je to optimalna rešitev, čeprav je izhod v sili. 
Danes je človek izpostavljen različnim novim nevarnostim kot posledicam podnebnih sprememb, ki jih do nedavna ni bilo se je medicina razvejala na različne pristope. Tako se vprašamo, zakaj je svetloba zdravilna? Po Libermanu lahko govorimo tudi o svetlobni medicini. Nasilne samospremembe npr. v smeri pridnosti ne rodijo sadu. Tončko so starši s svojimi grožnjami silili na svoj kalup, kar se ji še danes pozna na duši. 
Brezpogojna ljubezen zmaguje, ker prenese vse rane, nejevolje, poraze. To pomeni, da je njen edini poraz zdrs v sovraštvo ali brezbrižnost. Dispenza (2018) meni, da se preživetveni način najprej preživi, ker noben organizem v njem dolgo ne preživi. Od samih stresov se ne da živeti. Telo se po kratkoročnem stresu vrne v stanje homeostaze. Andrej Medved (Sodobnost, l. 81, 2017, 450-467) se v eseju Arhitektura duše, telesa in srca poigrava s pomeni besed arhe – izvor, tekton je tektaino zasnujem, techne je postaviti v proizvodnjo, tekstura je tkanje, texere – zasnovati. Heidegger se sprašuje, kako zasnovati filozofijo v izvoru sveta, odkriva arhitekton sko zgradbo metafizike oz. metafizik. Rad bi jo preletel od začetka (v uvodu) do konca, ko mu ostane le še naloga mišljenja. Za Hegla je naloga mišljenja razumeti to, kar je iz preteklosti. Heidegger se skuša odpreti prihajajočemu. Drugi se sprašujejo po slišanju lastnega ali tujega glasu do zapisa na papir in v svet. Nancy je mislec dotika kot stika. Na dotik (fr. touche, ang. touch) se nanaša latinska fraza 'noli me tangere' – ne dotikaj se me. Kristus sprva ne želi dotika, ker je resnica nedotakljiva. Tomaž se ga lahko dotakne. To pomeni, da dotik kot stik tudi povezuje dotakljivo in nedotakljivo.            
Za Freuda so prav goni najbolj plastični, saj nadomeščajo drug drugega. Sveti prostor je v čistem srcu. Nastane kot sinteza zemeljskega in kozmičnega vpliva. Razlikujemo med mrtvim in živim mirom. V njem je presežno. Tako Dispenza kot Medved iščeta presežno, ne da bi podobno kot Hribar omenjala Boga. Škoda je, da je današnji človek že v precejšnji meri izgubil občutek zanj. Tudi sam sem bil nekaj časa prepričan, da mi ni potreben. Sveti čas je kairos. V bistvu gre za sveti prostor-čas, kajti, kadar najdemo enega, tudi drugega, čeprav avtorji tega tako ne poimenujejo. Lahko bi to dvoje povezali s kvantnim skokom. Kaj se ohrani in kaj propade ali preide? Priložnosti prinašajo s seboj tudi preizkušnje. Zato ne profitira vsak, ki kaj riskira. Kvantni skoki so ambivalentni. O tem govori Sizifov mit in Kondratijevi ciklusi. Kar je v enem obdobju uspeh, je v drugem neuspeh.  Hlapec se boji smrti za ceno izgube svoje svobo de.  Smrt je za nevernika absolutni gospodar, za vernika pa ni. Pri Heglu hlapec pridno dela, gospodar pa se predaja užitku, zato je navsezadnje zmagovalec hlapec. 
Filozofsko je jasno, da sta življenje in smrt enotnost nasprotij. V  vsakem prelomnem obdobju se je treba vprašati, kaj je bistvo človeka. Kant se je to vprašal za razsvetljenstvo. V 20. stolet ju se je nabralo veliko novih definicij.  Potrošnik je kot homo consumens obenem patološki narcis (Christopher Lasch), moralno nedozorel pred-edipalec (B.M. Zupančič), bolna žival (Friedrich Nietzsche), človek brez prsi (Lewis), volk in ovca (Erich Fromm), tvorec individualistične atomizirane kulture (Charles Taylor), hedonist (Slavoj Žižek), osramočeni Prometej, ki ga determinirajo tehnične naprave (Gunther Anders) itd  Danes smo po koncu razsvetljenstva v novih tektonskih premikih.

Pri zdravljenju naj te vodi tisti, ki mu verjameš, pri zaupanju isti, ki mu zaupaš. Sem potreben posveta pri kitajskem zdravniku. Portugalci in Danci so med najbolj precepljenimi v EU. So med najbolj zdravstveno pismenimi narodi. Informiranja državljanov o okužbah so se sistema tično lotili. Če bi hoteli doseči višjo stopnjo zaupanja bi se bilo potrebno učiti na primerih dobre prakse. Očitno strategija EU ni bila optimalna in enotna, tako da je vsaka država iskala svoje rešitve zato so tudi rezultati različni. Pozabljanje ima svojo dobro in slabo stran. Po eni strani se vsaj navidez razbremenimo distresov, po drugi pa dobre izkušnje nimajo učinka. Posebej covidni, lokomotorični in dementni bolniki spoznavajo, da se je treba znova učiti osnovnih življenjskih funkcij oz. opravil. Vseživljenjsko učenje naj bi  razumeli kot ohranja nje dobrega stanja stvari prav zato, ker je izpostavljeno različnim potvorbam. Vse kaže, da se ljudje bolj nagibajo k reaktivnemu ravnanju kot proaktivnemu. Zanj bi potrebovali več ustreznejših spodbud in sankcij. Z zaupanjem drug v drugega naj bi dosegali skupno dobro.                 

V bistvu naše ne le zavedne ampak tudi nezavedne strategije vplivajo na naše odločitve. Zato se niti lahko ne spoznamo v celoti niti  tako lahko ne spreminjamo na boljše. Nezavedni vzorci so najtrajnejši. Boljši je tisti, ki se zna bolje že preventivno braniti in hitreje napadati. Smo pred dilemo ali se bodo ponavljale rane iz preteklosti ali pa se moramo vedno znova učiti boljših strategij, ker sicer že pridobljeno pozabljamo. Starejši smo podvrženi raznim vnetjem. Kako deluje kvantni um? kot val ali kot delec. Seveda smo za višje frekvence, vendar pa naj bi bile skladne. Gre za neskončno inteligenco možnosti, ki jo dojemamo kot čuječnost. V njej radost in vznesenost. Človek se spremeni iz čiste zavesti. Analitični um ne zadostuje za celovito osebno preobrazbo. Gre za nadaljnje proučevanje transformacijske paradigme, ki sem ga začel na PI. Preoral sem teren šole, zdravja, kritičnega mišljenja, svobode, zgodovine, jezika, filozofije za odrasle, civilizacije, različnih duhov in religij, vedrine, spomina, referatov o Kierkegaardu, ... Občutimo hvaležnost za blagoslove, ki smo jih prejeli. Dispenza (2018) podobno kot drugi uči to, kar je izkusil na delavnicah. Navsezadnje je to energijska medicina, ki jo zastopa Eden Donna. Tisti, ki zagovarjajo tišino, zagovarjajo harmonijo. Kot pri drugih  terapijah se tudi pri delavnicah placeba pokaže, da je skupina močnejša kot individualni tretma.                    
Gladwell (2008) piše o prilagodljivem nezavednem. V svetu rastoče kompleksnosti nas ta instanca večkrat rešuje. Običajno zaupamo le zavestnim, premišljenim odločitvam, čeprav so hitre in intuitivne tudi upravičene. Res je, da izvedenec lahko v nekaj minutah intervjuja ugotovi, ali bo zakonski par ostal skupaj ali pa se bo ločil. Zato imagoterapija izhaja iz stališča, da je usoda para odvisna od tega, kaj jima je pomenil prvi vtis. 

Res je, da so nekateri boljši v branju misli, drugi so pa slabši. Avtisti niso sposobni brati misli, ker ne znajo prepoznavati telesne govorice. Gladwell (2008) se tako kot NLP sklicuje na dva odličnika, ki bi ju kazalo posnemati – modelirati. To je zanj Silvan Tomkins in Paul Ekman.  Vsak obraz je zemljevid izraženih čustev, njihova neskončna zakladnica. So natančno to, kar imamo v mislih. NLP dobo ve, da vsak z (drugačnim) gibanjem – motoriko ustvarja (drugačno) fiziologijo. Zato do neke meje lahko nadzorujemo tako svoje obrazne izraze kot svojo fiziologijo. Silvan Tomkins in Paul Ekman sta kartografirala prepoznane izraze obrazne mimike npr. dviganje ene ali druge obrvi, koncev ustnic... Celo mikroizrazi so jima povedali dovolj. 

Kolikor dlje časa bo človek še gojil objestni odnos do lastnega temelja življenja - narave, toliko bolj je verjetno, da bodo otroci sovražili svoje biološke roditelje, ker bodo morali živeti drugače,  živijo oni. 
Če bi se proticepilci fokusirali na zdrav način življenja in produktivno ljubezen v Frommo vem smislu, življenje v skladu z naravo bi bili ekološko napredni, tako pa so v nevarnosti, da jim spodleti še bolj kot cepilcem, ker se borijo proti avtokratizmu z avtokratsko nasilnimi sredstvi. Proticepilci se testirajo, da lahko hodijo v službo in po potujejo po svetu, destruktiv ni populistični proticepilci pa so proti vsem državnim ukrepom. Sproščajo akumulirano jezo desetletij. Zvezdni človek ve, da lahko živimo polno ko se zavedamo svoje smrti. Bodimo pripravljeni na oboje. Kdor ne tvega, ne pridobi in bodi previden.  Vemo, da nekaj v nas umira, drugo pa se poraja. Tega naj bi se spominjali po sukcesiji. Zapomnitev in spominjanje sta zaporedna procesa. Krishnamurti je med prvimi opazil, da v šoli posameznik pridobi bore malo osebnih izkušenj. To pomeni, da se dogaja pretežno ponavlja nje za drugimi. Zdenko je lahko razvil dobro komunikacijo, ker je kot otrok verjetno veliko pripovedoval. Pregovor pravi: 'govoriti se naučimo v dveh letih, molčati pa se učimo vse življenje'. (lat. discimus biennium loqui, et omnem vitam nostram tacere discimus). 

Kakor verujemo, tako živimo. Če verjamemo v najboljše in največje bogastvo, ga tudi živimo. Vsak posameznik ima drugačno vero, tako da je monoteistični katolicizem v bistvu relikt preteklosti. RKC je še urejena katoliško hierarhično z enim papežem, vendar je to v disproporcu  težnjami časa. Krščanstvo nas usmerja h kairosu in ne h kronosu, k enotnosti in ne k zdraham, prepirom in vojnam. Daje nam navodila, kako preseči strah in dvome. Temelji na pozitivnih avtosugestijah in vizijah. Sam daje primere iz njegove terapevtske prakse, kakšne naj bi te bile, ker so že delovale pri določenih osebah. Te sugestije potem goreče in ne mehansko ponavljamo do samouresničitve.  Ne smemo pa pričakovati določenega časa in načina. V tem smislu rezulta ti predstavljajo presenečenje, predpostavljajo pa naše zaupanje v druge. Niso vezani zgolj na naš trud. Pustimo, da nas Bog vodi in nam govori. Filozofijo uspeha zastopa tudi pater Peale, Dyer, Peirce, Hayeva, Dispenza, itd. Vrednote so med seboj povezane, tako da z eno dosegamo tudi druge. V tem smislu so multifunkcionalne, niso pa zamenljive. Ker so specifične po značaju in sredstvih, ni vseeno, na kateri je poudarek. Ljudje smo si različni, zato se uniformni načini ne obnesejo. Naša življenjska obdobja po Eriksonu prinašajo po spominih nove osvetlitve in spremembe prioritet. 
Še nedavno je naš popularni duhovednik Marjan Ogorevc (2017, 181-235) v predavanjih v CD odgovarjal na vprašanje, kako lahko živimo to, kar smo. Njegovi nasveti so takšni, kakršne najdemo tudi pri drugih: ozavestimo svoje sposobnosti, poiščimo svoje poslanstvo, osvobodimo se ujetosti v svoje meje, rešujmo težave, disciplinirano razvijajmo svoje posebne sposobnosti z delom na sebi.   Njegova posebnost je v sklicevanju na os sveta (lat. axis mundi) med nebom in zemljo.  Navsezadnje je to zasnova koordinat križa.        
Želimo presegati napake in bolezni svojih staršev. V bistvu našteti avtorji potrjujejo in poglabljajo mojo optimistično vizijo iz mladosti, ki sem ji nedosledno sledil. Včasih mi je manjkalo sposobnosti, včasih pa ambicioznejših ciljev. So pa primeri, ko hodimo za njimi in bi želeli imeti vsaj nekaj tega, kar so imeli oni. Nismo le presegli svojih učiteljev, ampak jih tudi nismo dosegli. Moj oče me je prekašal v matematiki in tehničnih veščinah podobno kot Tončka. V kakšnem smislu  s svojim življenjem izboljšujem življenje drugih? Seveda ne smemo misliti, da smo izgube. Zmanjšuje se plast javnega delovanja, povečuje pa se plast odnosnega privatnega delovanja. To je še vedno dvojna transformacija. Ljubezen je izpolnjevanje duhovnih zakonov. Sreča  je nagrada za tak trud. Cena za to je, da smo odprt kanal za pretok božanske energije. Ker telo sledi mentalni viziji, pojdimo tja, kamor nas vodi srce. Umetnost je osvoboditi se vseh strahov. Murphy (1964) piše o tem, kako naj mislimo in ravnajmo pravilno. Že on sam ali pa mi izumljajmo navodila za naše nezavedno. Spremljajo jih molitve. Murphy ve, da ni mogoče postati uspešen za vsako ceno. Pravično je, da želimo srečo tudi drugim. Rusija, Amerika, Kitajska so precej zlagane države. Rivalstvo velesil vse oddaljuje od tega cilja. ZDA delujejo po doktrini šoka – najprej vzpostavi najbolj totalitarne režime, potem pa investira kapital v obnovo. Menim, da so to makiavelistične zvijače. 
Ves povojni čas prevladuje v svetu interes vojaško-industrijskega kompleksa pod parolo širjenja demokracije. To seveda ni 'reševanje sveta'. V Rusiji potvarjajo volilne rezultate v korist Putinu, ki skuša izkoreniniti opozicijo. Nespremenjeno stanje imenuje stabilnost. Po Sobanu naj bi enkrat nastal prevrat na ulicah. Po proticepilcih naj bi bili cepljeni s 'čipi' za uboganje oblasti. Hamlet je za Lacana tragedija želje, ker ne more maščevati očeta.  Po shakespearjanski maniri vsi protagonisti drame umrejo.
Freudov (na)gon ni statičen, je po francosko 'pulsation'. Kaj je vredno (prisilne?) pozabe in kaj spomina je odvisno od pulzacije nagibov z nameni. Nekatere zavrnjene osebe so postale svetniki ali svetnice npr. Ivana Orleanska, Bakhita. To se dogaja tudi ustanovam. Umetnostno arhitektonsko prenovljena Cukrarna 2021 naj bi na desni strani Ljubljanice postala Piemont slovenskega združevanja, sestavljanja družbe. Ustanovljena v času industrijske revolucije je ves socialistični čas samevala zapuščena in propadajoča. Podobno je ukinjeni 'kočevski vlak' po dolgem času spet našel 'smisel svojega obstoja'. Plečnikov stadion za Bežigradom pa še vedno čaka na trenutek obnove. Manipulacije z zgodovinskimi dejstvi je veliko. Raziskovalni novinarji jih potem postavljajo na svoje mesto.        
Valovi so kot trenutki, vidiš, od kod prihajajo, ne vidiš pa, kam gredo. Nobena okoliščina nas ne sme zlomiti. Milton – smrt je zlati ključ, ki odpre vrata večnosti. Smrt je življenje na višji vibraciji. Duša ima takšno ali drugačno telo. Medsvetovje je vmesnost pri Komelu in Buberju (zwischen).  Rousseau 'raje sem človek paradoksov kot človek predsodkov.                       
Košmajeva (2019) je potrdila hipotezo, da svojci in profesionalni negovalci dementnih oseb doživljajo več distresa kot tisti, ki so v krogu zdravih.  Jasno je, da zdravi skuša vleči za seboj bolnega (v bolnišnicah, domovih za ostarele, v paliativni in domači oskrbi), vendar pa jim nakoplje več distresa kot oni njemu. 
Sociologinja Srna Mandič je v SP Dela (2021, 16-18) na podlagi intervjujev s proticepilci prispevala k medsebojnemu razumevanju 'pro et contra' in k dialogu med cepilci in proticepilci. Predstavlja nam  različne razloge, pomisleke, prepričanja in predsodke. Vse nas je strah, da bi zaradi necepljenja prišla zaradi covida na intenzivno nego z respiratorjem.  Vendar Pa nekaterih ni strah tako, da bi se zato hoteli cepiti. Oba vnuka in midva s Tončko sva okužena s koronavirusom. Upajmo v dober izid, da bomo preživeli samoizolacijo in spet zaživeli zdravo. 
Vsi imamo tudi predsodke. To so vnaprejšnje sodbe oz. pred-sodbe o zadevah, ki jih nismo preizkusili, pa vendarle spadajo v naše življenjske zgodbe. proticepilci imajo celo svojo stranko Resni.ce, ki organizira proteste. Mandičeva je prenesla razporeditve utemeljitev stališč s področja podnebnih sprememb na anticepilske tri interakcijske miselne okvire, ki so jih opredelili Christel W. von Eck, Bob C. Mulder in Art Dewulf 2020. Ti so: 1. vsebinske utemeljitve, 2. identitetne utemeljitve in 3. procesno utemeljevanje. Med vsebinske spada to, da cepivo ni dovolj preizkušeno, da imajo določene cepljene osebe nočne more in da je dovolj lastna odgovornost. Med identitetne utemeljitve sodi to, da je ne vemo, katero cepivo za določen sev odgovarja, drugi so jim povedali negativne izkušnje. Anticepilci nočejo biti poskusni zajčki, žrtve svetovne zarote in  izkoriščanja politikov, kakor tudi ne strahu pred negativnimi posledicami cepljenja.  Prepričani so, da nikjer drugje v svetu ni takšne obsesije in indoktrinacije kot pri nas. Med drugimi vrzelmi se je pokazala tudi ta, da v času tranzicije nismo razvijali občutka družbene odgovornosti za novo državo. Temu je bil namenjen predmet državljanska vzgoja. Imunosti imajo res ljudje srednjih let več kot starejši, vendar primeri kažejo, da ta ne zadostuje. Ker izhajajo iz primerov slabe prakse je nevarnost cepljenja večja kot nevarnost necepljenja. Škoda je, da mediji ne poročajo, koliko cepljenih in necepljenih je zbolelo. Najbolje bi bilo, če zdravila in cepiva ne bi smela imeti nobenih stranskih učinkov, še najmanj s smrtnim izidom. Takšne 'moralno-strokovne neoporečnosti' pa nobena znanost ne premore. Tudi medicinska znanost se uči na primerih. Poljstra Faustina Kowalska je že pred napadom  Nemčije na Poljsko dobila po stiku z Jezusom navdih za molitev zaupanja v božje usmiljenje. 
Slovenci imamo nizko stopnjo razvitosti socialnega kapitala, kar pomeni zaupanja drug v drugega. Fukuama je v knjigi Trust empirično dokazoval, da so narodi-države z višjo stopnjo medsebojnega zaupanja tudi gospodarsko bolj uspešne od tistih, ki ga nimajo. Treba je zaupati v božje usmiljenje. Nekateri proticepilci ne verjamejo niti v Boga niti v (medicinsko) znanost, drugim pa manjka samo še malo spodbud, da bi se cepili.    
Pri nas je dilema le neobvezno cepljenje ali obvezno testiranje, Čim bolj se nam življenje takšno, kakršno smo živeli doslej, izmika, tem bolj se ga oklepamo. Bojimo se različnih posledic, kar pa nas ne povezuje. Vprašanje pa je, koliko je med njimi depresivcev in v koliki meri so ti še lahko avtonomni in ne samo prisilno uporni. Psihologija uporablja zanje izraz  'zanikovalci realnosti'. Morda bi bil natančnejši izraz zanje 'zanikovalci nove normalnosti'. Očitno 'nova normalnost' vključuje več kot je vanjo že definitivno vključenega kar zadeva 5 milijonskega števila  mrtvih, števila hospitaliziranih in števila domnevno zdravih. Mislim, da dogovorna demokracija ne bi mogla poenotiti sprtih strani. S pogovarjanjem bi dosegli, da drug drugega bolje razumemo.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                
V čem so težave (medicinske) znanosti, da bi našli pot naprej. Mikovitzova (2021) se pritožuje nad njeno koruptivnostjo glede odnosa med dejstvi in dokazi. Ne načenja vprašanja poti v holistično paradigmo. Če bi se osredotočali na potrebe pacienta, bi lahko marsikaj izboljšali v zdravstvenem sistemu. Po vojni so nas zdravniki obiskovali na domu. Potem smo imeli dostop do njih kadarkoli in zdaj so ostali na distanci, ker je bolnikov preveč.  

Imunski sistem je kompleksen organski sistem, ki nas varuje pred vdorom zdravju škodljivih bakterij. Vprašanje je, kako imunski sistem deluje, od kod izvira in kako ga okrepiti. Že v antiki so opazili, da ljudje razvijejo odpornost na nekatere prebolele bolezni. Dvojno cepljenje proti covidu deluje tako kot da smo ga že preboleli. Naše razumevanje imunosti, odpornosti ali krepitve imunskega sistema je skokovito napredovalo v 20. stoletju, predvsem zaradi nemškega zdravnika Roberta Kocha, ki je odkril povezavo med mikroorganizmi in nalezljivimi boleznimi, za kar je leta 1905 prejel Nobelovo nagrado. Danes vemo, da je naše telo sestavljeno iz več kot 30 trilijonov (30,000,000,000,000) celic. Vsaka vrsta celic ima pomembno vlogo pri delovanju našega telesa, še posebej pomembne pa so celice našega imunskega sistema, ki nas ščitijo pred škodljivimi zunanjimi bakterijami. 

Medicinska znanost odkriva čedalje več centrov celotnega imunskega sistema. Za vse celic. Črevesna mikrobiota pomaga pri prebavljanju hrane in sooblikuje delovanje celotnega imunskega sistema. Ta mikrobiota je hkrati tudi zelo krhka. Ob bolezni, stresu ali nezdravih (prehranskih) navadah se lahko poruši, kar je disbioza. Začnemo s pravilno prehrano. Ta naj vsebuje prebiotike, ogljikove hidrate, živila z visoko vsebnostjo vlaknin in fermentirani izdelki. Vnesimo tudi koristne mikroorganizme, kot so npr. mlečnokislinske bakterije.
Poleg sestavljenih ogljikovih hidratov (tudi prehranskih vlaknin), beljakovin in dobrih maščob so še posebej pomembni vitamini in minerali, ki jih telo samo ne more proizvesti. Vitamini in minerali sodelujejo pri skoraj vsaki pomembni funkciji v našem telesu. Pri tem so najbolj poznani vitamina C in D ter mineral selen, manj poznani, a tudi pomembni, pa so:
Vitamini B, ki ohranjajo črevesno sluznico zdravo, krepijo in ohranjajo močan imunski sistem in zmanjšujejo utrujenost ter izčrpanost.
Mineral cink, ki je vratar imunskega sistema in kot antioksidant naše celice ščiti pred stresom.
2. Redna vadba ima številne pozitivne vplive na naše zdravje in počutje. Priporočajo po eno uro na dan. Vadba lahko prav tako vpliva na sestavo črevesne mikrobiote in odpravi nekatere vrste bakterij, ki bi lahko prispevale k debelosti.

3. Distres  oslabi naš imunski sistem. Zato je dobro, da si vzamemo vsaj 10 minut na dan zase in vadimo tehnike sproščanja, na primer jogo ali meditacijo. Stres lahko zmanjša število potencialno koristnih bakterij rodu Lactobacillus v črevesni mikrobioti.

4. Prehrana s težje prebavljivimi sestavljenimi ogljikovimi hidrati, kot je denimo inulin v radičevkah, spodbuja rast pretežno koristnih bakterij (npr. bifidobakterij). Z rednim vnosom koristnih mlečnokislinskih bakterij (npr. fermentirana hrana, izdelki z mlečnokislinskimi bakterijami, probiotična zdravila) pomagamo črevesni mikrobioti. Mlečnokislinske bakterije (laktobacili, bifidobakterije itd.)v črevesju pomagajo pri sintezi številnih vitaminov, npr. vitamina K in vitaminov skupine B, ter kratkoverižnih maščobnih kislin. Vse to ugodno vpliva na naše črevesje in dolgoročno zdravje. Dobre bakterije nas z izpodrivanjem škodljivih mikro-organiz mov varujejo tudi tako, da iz tekme za ključna hranila in mesta bivanja izpodrivajo škodljive patogene mikroorganizme in jim tako preprečujejo razmnoževanje. Serotonin in dopamin, ki lahko izboljšata naše razpoloženje, nastajata tudi s pomočjo večje količine koristnih bakterij v črevesju. Dobra volja ima tudi pozitivne fiziološke učinke.

Mikovitzeva (2021) nas seznanja z novimi spoznanji imunologije. Določena vrsta (medicin ske) konoplje učinkovito odstranjuje toksične snovi (npr. svinec)v našem telesu. Mitohondriji v nas proizvajajo energijo, ki jo celice rabijo za opravljanje svojih funkcij.  Električni sistem v telesu to omogoča. Morda bo treba določene organe odklopiti, da drugi še lahko delujejo. Epigenetika proučuje odnos med  geni in okoljem. Metilacija je način vklapljanja in odklapljanja genov. V onesnaženem okolju in pod distresom se nekateri geni odklopijo.  Ne vemo, kateri so tisti geni. Če nas pesti majhna težava, nam konoplja pomaga pri vzpostavitvi ravnotežja v endokanabinoidnem sistemu, ki je podoben superračunalniku za homeostazo. Konoplja ima antikonvulzivne, antipsihotične, protivnetne, antioksidativne in antidepresivne učinke (Mikovitz, 2021, 207). Pomirja vnetja vživčnem sistemu. Pod distresom (oz. kortizo lom) tvorjenje naravnih kanabinoidov ni mogoča.  Konoplja pomaga pri kroničnih boleznih. S telesnim gibanjem sprožimo delovanje limfe v telesu, ki spira nezaželene snovi in s mtem povečuje imunost. Makrofagi so majhna smetarska vozila, ki te odnašajo. Cepiva lahko vplivajo na možgane. Naš celični odziv na nevarnosti je adrenalinski. Ta prekine komunikaci jo z okoljem kar je podobno strategiji dviganja mostu med gradom (telesom) in okoljem, iz katerega preti nevarnost. 70 % celic vodi iz možganov v črevesje.      
Obstajata dve vrsti vnetja. Akutno vnetje je normalna in zapletena reakcija telesa na 'grožnjo', bodisi na bakterije, opekline, ozebline ali izpuščaje. "Telo z vnetjem tako rekoč premaga zunanje vplive, da bi preprečil poškodbe ali okužbe," (dr. interne medicine Alan Mensch). Znaki akutnega vnetja so otekline, razširjene krvne žile, vročina, pordelost in bolečina na mestu poškodbe. Kronično vnetje morda ni tako huda vrsta vnetja, kot denimo akutno vnetje, ima lahko bolj resne in dolgotrajne učinke (dr. Mensch). Povezano je z mnogimi boleznimi, od burzitisa, kolitisa, flebitisa in rinitisa do astme, srčnih bolezni in bolezni jeter. ''Kronična vnetja je velikokrat težko diagnosticirati, saj se pri posameznikih manifestira v različnih oblikah in na različnih mestih'. Prepoznamo ga po določenih simptomih. Starejši ne moremo doseči enake stopnje imunosti kot jo imajo mladi. Potrebni so nam večji odmerki d vitamina. 
Prof. dr. M. Berovič opisuje lastnosti gobe ganoderma lucidum. Gobe iz vrst Ganoderma sp., so prava zakladnica vseh vrst farmacevtskih učinkovin. Ganoderma applanatum , Ganoderma lucidum , Ganoderma japonicum in druge so znane po antikancerogenih, antitumornih, antiviralnih, antitromboznih, ter po tradicionalnih učinkovinah za zdravljenje diabetesa, povišanega pitiska in drugih bolezni. Almillariella melea, po svojih antiepileptičnih učinkovinah in učinkovinah proti vrtoglavici. Gobe iz vrst Calvatia gigantea, Calvatia craniiformis, Calvatia candida in druge pa so poznane po antibiotičnih, antitrombičnih in antitumornih lastnostih. Coriolus versicolor, je znana po svojih antikancerogenih, antitumornih, antidiabetičnih in antiviralnih učinkovinah Dyctiophora duplicata, po antiholesterolnih učinkovinah. Hericium erinaceus, po učinkovinah za zdravljenje jeter, vranice, ledvic, pljuč in srca…. Ganoderma lucidum Ganoderma lucidum ali slovensko svetlikava pološčenka (Wm.Curtis : Fries) Karsten, je goba z mnogimi imeni, ki jo mnoga ljudstva že stoletja uporabljajo v različne zdravilne namene. Imena poudarjajo njeno pomembnost. Japonci jo imenujejo Reishi (Sveta ali Duhovna goba), Mannetake (Desettisočletna goba, Goba nesmrtnosti), Saiwai-take (Goba sreče) ali Sarunouchitake (Opičji prestol), Kitajci in Korejci pa Ling Chi, Ling chih, Ling Zhi ('Drevo življenja'). Tradicionalno je povezana z dostojanstvom, zdravjem in okrevanjem, dolgim življenjem, spolno aktivnostjo, modrostjo in srečo. Nekaj časa so Kitajci celo verjeli, da lahko tinktura, narejena iz te gobe, obudi mrtvega v življenje, če se z njo namaže prsi umrlega.

Verjetno nas lastna bolečina sili k sočutju. Bolečina je akutno energijsko oz. fiziološko stanje, na katerega smo bili navajeni reagirati s strahom ali odporom, ali pa prepustiti, da se z njo ukvarja nekdo drug. Odnos do bolečine spremenimo tako, da jo začnemo jemati kot nekaj dobrega, saj nam prinaša dragocene informacije. Pozornost drugih na našo bolečino ne more integrirati naših lastnih izkušenj, zato se lotimo izkustvenega raziskovanja pomena bolečin in nelagodij. Bolj ko vstopamo v proces, bolj se 'odpirajo pod predpražnik pometene travme' našega življenja. Bolečina je sredstvo, s katerim fizično telo pritegne in zadrži našo pozornost. Izogibati se bolečini pomeni izogibati se informacijam. 
Vsi si želimo mladosti in dolgega, zdravega življenja. V priročniku Chopre in Simona (2006) boste našli preprost in praktičen program, s katerim boste pomladili in izboljšali kakovost vašega življenja. Z opisanimi nasveti in zanimivimi vajami boste zlahka razvili prirojene darove in v sebi odkrili neizčrpen vir energije, vitalnosti in ljubezni.

Proces pomlajevanja (ang. grow younger, anti-aging) sprožimo tako, da spremenite pogled na življenje in starost, se prerodimo z meditacijo in spanjem, pravilno nahranite svoje telo, prebudite spolno energijo in se iztrgate iz ječe navad in negativnih čustev. Sprejmite življenje kot igro in se podajte na čudežno pot pomlajevanja. Mladost je stanje duha! Teh 10 korakov je: 1. osvojiti zdrave navade, 2. sprememba pogleda na življenje, 3. jejmo zdravo hrano, 4. uživajmo prehranska dopolnila, 5. povezujmo telo in duha, 6. izvajajmo telesne vaje in meditacije, 7. očistimo se strupov, 8. razvijajmo prožni um, 9. ljubimo in odpuščajmo, 10. gojimo mladostni um. V stilu anti-aginga mi je dr. Troha očistil temne lise na koreninah treh zob. i zbornika prispevkov s posveta NIJZ (2021) ugotavljajo, da je epidemija virusne bolezni COVID-19 izrazito vplivala na vse vidike človekovega življenja in je posegla tako v javno zdravje, kot tudi gospodarstvo države. V ljudeh se je sprožil občutek nemoči ter strahu pred neznanim, okužbo in negotovo prihodnostjo. Razmere dodatno povečujejo tveganje za razvoj anksioznih in razpoloženjskih motenj, škodljivega pitja alkohola, zlorabe psihoaktivnih substanc ter stigmatizacijo ljudi z duševnimi motnjami. Za čim bolj uspešno zajezitev širjenja virusa SARS-CoV-2 se implementirajo številni ukrepi, ki nadvse spreminjajo vsakodnevne navade družbe in imajo za posledico med drugim tudi omejeno delovanje zdravstvenega sistema. Ta se v zadnjem času srečuje s številnimi izzivi, zdravstvene obravnave pa so omejene le na nujna stanja in obolele z virusom. Na ta račun se slabša zdravstveno stanje prebivalstva, še posebej pa ranljivih skupin. 
Terranova novice, št. 15, jesen/zima 2021/2022 prinašajo več preglednih člankov o imunosti. Tudi Bryson (2021, 207-221) piše tudi o naši imunosti.  
Adrian Owen je s svojo ekipo odkrival kratkoročne in dolgoročne posledice covida na možga nih. Junija 2020 je začel obsežno longitudinalno študijo o tem2   s prebolelimi  polnoletnimi osebami. V sklopu študije se testira obseg in kvaliteto kognicije po prebolelosti, in sicer trikrat v letu dni. Na ta način spremljajo kognitivne spremembe skozi čas. Vsi sodelujoči dobijo tudi koristne povratne informacije o delovanju svoje kognicije na ravni delovnega spomina, pozornosti, načrtovanja, odločanja, reševanja težav in govornih sposobnosti. Dr.  Owen poroča, da mnogi preboleli poročajo o težavah s spominom, koncentracijo. Težave s t. i. možgansko meglo povzroča ne le virusna okužba s Sars-Cov-2, temveč tudi vnetja, krvni strdki, nizka raven kisika, sedacija, umetna ventilacija in dolgotrajno bivanje na intenzivnem oddelku. Pri starejših prebolelih se pogosteje pojavljajo fiziološki simptomi in kognitivne težave. Pri njih  kratkoročni spomin ni primarna tarča negativnega vpliva covida 19; pri mlajših pa covid 19 povzroča depresije in anksioznosti.
Težji potek obolenja lahko še nekaj tednov spremljajo pokovidne težave, ki se izražajo tako na fiziološki kot duševni ravni. Najpogostejši dolgotrajni pokovidni simptomi so glavobol, vrtoglavica, motnje spanja, težave s koncentracijo in utrujenost. Pri prebolelih se lahko pojavijo tudi resnejši sindromi, kot sta Guillain-Barrejev sindrom, kjer prične imunski sistem napadati periferni živčni sistem in povzročati mišično oslabelost, in akutni demialinizacijski encefalomielitis (ADEM), ki je prav tako avtoimunska bolezen, ki napada možgane in hrbtenjačo ter povzroča napade, hemi- in paraparezo ter komo. Dr. Helbok je poudaril, da ima covid tudi stranske učinke, saj o kognitivnih deficitih poroča kar 26 % covid pacientov. Pojavljata se depresija in anksioznost. Zanju domnevajo, da sta rezultat vplivov obolenja in  socialnega stanja posameznika v času epidemije in samoizolacije.
Izraz ‘megla v glavi’ je lahko posledica covida in pomeni, da se nečesa ne moremo spomniti. Najgloblje patologije centralnega in perifernega živčnega sistema običajno razvijejo v sklopu dolgotrajnega obolenja COVID-19 ali kot niz pokovidnih simptomov, ki lahko vztrajajo več kot 3 tedne, celo do nekaj mesecev po preboleli bolezni. Nevrološki zapleti se pojavljajo kar pri eni tretjini obolelih za COVID-19 in so zelo raznoliki med pacienti. Zaradi nevroloških zapletov pri pacientih COVID-19 je bil ustanovljen mednarodni register ENERGY, kjer lahko s podatki o pacientih sodelujejo različne medicinske ustanove. V času obolenja pacienti največkrat poročajo o delni ali popolni izgubi zaznavanja vonja, kar nakazuje na vpliv virusa na delovanje olfaktornega bulbusa. To pa ni nujno pokazatelj invazije virusa v centralni živčni sistem. Novi koronavirus 2 pogosto vdre tudi v možgansko deblo ter povzroča različne možgansko-žilne patologije. Dr. Helbok  ugotavlja, da se pri pacientih s težjim potekom obolenja COVID-19 izvajajo tudi monitoringi prisotnosti novega koronavirusa 2 v hrbtenjačni tekočini, kar pa ni pri večini pacientov. Nabor možnih nevroloških patologij obsega še razvoj različnih encefalopatij, pojav možganske kapi, napada in kome, krvavitve ter pojav kaskade citokinske nevihte. Po Dolarju smo 'megle v glavi' deležni vsi. Ta je podobna Franklovi praznini, ki je brez smisla. Druge vrste praznina pa pomeni čuječno zavest. Sredstva proti 'megli' so bilobil, sinergija za možgane in ginkgo biloba. 
Okužba s sars-cov-2 stimulira dolgoročni imunološki spomin, ki prebolevnika najmanj leto dni ščiti pred ponovnim hujšim prebolevanjem covida-19. To znanstveno spoznanje pa ni argument za trditev, da je prebolevanje boljša alternativa cepljenju, vendar to ne drži. 

Priznana slovenska pisateljica Brina Svit, ki živi v Parizu, je napisala knjigo (2021) iz dožive tij svojega zdravljenja. Lahke poti ne vodijo k osebnostnemu razvoju in zdravemu življenju. Sama si je nakopala okvaro hrbtenice s preveč strupov v telesu, ki si jo je zdravila v nekem ajurvedskem centru v deželi Kerala v Indiji. To ni bilo samozdravpljenje, ampak alternativno zdravljenje z uravnoteženjem treh doš energij kot so kapha, vata in pita. Pravi, da se moramo v življenju naučiti izgubljati. Potem po moje lažje razumemo svojo smrt(nost). Za nas obstajajo stvari, ki smo jih odkrili sami, ker se vse dogaja nam (Svit, 2021,  86). O tem govorijo vse religije.    

2.1.2. Preventiva in kurativno samozdravljenje  

Gama tehnike so bile znanstveno potrjene z meritvijo aktivnosti možganskih valov z uporabo E.E.G. Te tehnike ustvarjajo visok nivo gama možganskih valov v višjih centrih možganov – v prednjih režnjih. Gama možganski valovi povezujejo možgane in ustvarjajo vrhunsko stanje zavesti. Raven vaše samozavesti, zdravja, bogastva, sreče in uspeha je neposreden odsev prepričanj, skritih v vašem podzavestnem umu.

'V nas so številna prepričanja, katera nam preprečujejo zaživeti svobodno in skladno z našimi željami. Gama tehnike, ki so popolnoma varne in enostavne, nam omogočajo, da se osvobodimo okov naše lastne preteklosti.' 

Naša destruktivna prepričanja skušajmo nadomestiti s tistimi, ki nam dajejo pozitivno samozavest in srečno življenje. Gama tehnika za ustvarjanje čustvenega ravnovesja  odstranjuje nezavedna samoomejujoča prepričanja in ovire do uspeha, odpravlja čustveni distres, skrbi, strahove in dvome, na kar se nanaša tudi Fonova praksa tapkanja in na novo oblikovala vzorce v umu, da lahko dosegamo nov nivo uresničevanja ciljev, reprogramira naše možgane in telo za optimalno zdravje, omogoča globinsko učenje iskanja rešitev za naše probleme.

Gama možganska tehnika, ki je del Gama tehnike spreminjanja prepričanj, je bila znanstveno potrjena z meritvijo aktivnosti možganskih valov z uporabo E.E.G. Ta tehnika ustvarja visok nivo gama možganskih valov v višjih centrih možganov – v prednjih režnjih. Gama možgan ski valovi povezujejo možgane in ustvarjajo vrhunsko stanje zavesti. To je idealno stanje, v katerem zdravimo telo, odstranimo strahove, dvome in čustveni stres ter odpravimo omejujoča podzavestna prepričanja. 

Visok nivo čustvenega zavedanja in osvobajanja čustev je bistven za uspeh in srečo. Nekatere študije so pokazale, da aktiviranje teh točk sovpada s specifičnimi učinki v točno določenih področjih možganov in vam pomaga zmanjšati vpliv negativnih in vztrajnih čustvenih reakcij in vzorcev, ki so zastareli in omejujejo vaš potencial.

Kvantna fizika nas uči, da smo vsi medsebojno povezani in da naše zavestno zavedanje pritegne obstoj resničnosti. Obstajajo različni načini za razširitev vašega občutka jaza in eden izmed njih je meditacija gama kvantnega polja. S širjenje stanja zavesti boste dostopali do znanja in informacij, ki vam običajno niso na voljo v vsakdanjem zavedanju. Vaša predstava o fizični in dojemljivi meji vašega uma se lahko razblini in ugotovili boste, da ste veliko več kot samo osebnost in fizično telo. Lahko boste izkusili globoko povezanost in enost z drugimi in naravo.

Zakon obratnega učinka je v nekem smislu zakon vzajemnega učinka. Tako deluje volja vis a vis želji pri Kojcu. Tako deluje motivacija proti, ki ne vključuje predanosti za. A tudi zanjo je potrebna volja kot pomočnica. 
Chris Walton (2012) opisuje delovanje gama tehnike. Vzemimo primer gama tehnike, ki so znanstveno potrjene z meritvijo aktivnosti možganskih valov z uporabo E.E.G. Te tehnike ustvarjajo visok nivo gama možganskih valov v višjih centrih možganov in to v prednjih režnjih. Gama možganski valovi povezujejo možgane in ustvarjajo vrhunsko stanje zavesti. 

“V nas so številna prepričanja, katera nam preprečujejo zaživeti svobodno in skladno z našimi željami. Gama tehnike, ki so popolnoma varne in enostavne, nam omogočajo, da se osvobodimo okov naše lastne preteklosti.” 

Ko razlikujemo med destruktivnimi in konstruktivnimi prepričanji oz. stališči, začnemo gojiti tista, ki nam dajejo samozavest in nam omogočajo takšno življenje, kot ga želimo. Spoznava mo 'tehniko za spreminjanje prepričanj' in gama tehniko za ustvarjanje čustvenega ravnovesja, ki odstranjuje podzavestna samoomejujoča prepričanja in ovire  uspeha,
- odpravlja čustveni stres, skrbi, strahove in dvome
- na novo oblikuje vzorce v našem umu za nov nivo uresničevanja ciljev
- reprogramirala naše možgane in telo za optimalno zdravje
Gama možganski valovi povezujejo možgane in ustvarjajo vrhunsko stanje zavesti. V tem stanju zdravimo telo, odstranimo strahove, dvome in čustveni stres ter odpravimo omejujoča podzavestna prepričanja. 

Če torej želimo spremeniti scenarij svojega življenja, moramo spremeniti način aktiviranja svojih možganov v podzavesti! Chris Walton (2012) pravi: 'Naša prepričanja vodijo vse naše misli, čustva in dejanja. Lahko poskusite uporabiti močne želje in pozitivno razmišljanje, vendar večina od nas, ki smo že kdaj sklenili, da se bomo spremenili, ve, kako je lahko to neučinkovito. Z gama tehnikami pa lahko prepričanja, ki jih imamo 30 let, spremenimo v manj kot 5ih minutah.' Ob tem se spominjam na Pealejev stavek »V Bogu je vse mogoče«.

Proces spreminjanja prepričanj ima štiri dele:
1. Vzpostavljanje komunikacije z vašo podzavestjo z uporabo mišičnega testiranja
2. Sestavljanje izjave o prepričanju
3. Testiranje izjave o prepričanju
4.	Integriranje prepričanj.

Vsakdanje izkušnje niso tako pomembne za ljudi z močno vero. Ni pomembno, koliko je napredoval proces sekularizacije – slabljenja vere v Boga in religije kot cerkvenih obredov v novem veku zato, ker se je krepila vera v napredek znanosti in uspeh socialistične revolucije. Nekateri še danes verjamejo prej v vse drugo razen v Boga. Jezusovi učenci so imeli težave z verovanjem vanj če navedemo Petra, Juda Iškarjota, nevernega Tomaža.  Juda je po izdaji ugotovil napako in je napravil samomor. Druge učence pa je Jezus prepričal!
 
Odkritosrčnost in poštenost zahtevata pogum za priznanje, da smo ranljivi. Preberimo si  napotke, kako postanete bolj odkritosrčni. Od antike dalje intelektualci proučujejo možnosti osebne transformacije. Samoobvladovanje so si predstavljali na osnovi osvojenih vrlin. V 20. stoletju je nastala teorija avtoregulacije to je avtopoeza v Luhmannovi sistemski teoriji, po kateri je možno transformirati osebne izkušnje. S pomočjo intenzivnega osebnega in socialnega učenja odkrivamo pozitivni pomen svojih negativnih izkušenj – travm. Po eni strani nas k temu usmerja pozitivna psihologija pa tudi de Bonova pozitivna revolucija. Nobena od teh ne spodbuja čuječnosti pač pa jo predpostavlja.  
V zadnjem času zasledimo vedno več terapij, ki temeljijo na konceptu čuječnosti (ang. mind fulness). Krohne (2015) opisuje čuječnost kot stanje duha brez presojanja.  S  sprejema njem sedanjega trenutka se zavedamo tega, kar doživljamo v njem. Na videz je to preprosto opravilo. Šele pri prakticiranju čuječnosti se pokaže, kako težko je lahko sprejemajoče zaveda nje svojega doživljanja, pa tudi, kako presenetljivo velik in pomemben učinek ima čuječnost na številnih področjih našega življenja. Poudaril bi, da sta za čuječnost nujni dve komponenti: zavedanje svojega doživljanja v sedanjem trenutku ter sprejemanje tega doživljanja. Če je prisotno samo zavedanje ali samo sprejemanje, ne moremo govoriti o čuječnosti. Čuječnostni pristop izvira že iz antike iz različnih religioznih in filozofskih tradicij na Vzhodu kot na Zahodu. V znanosti pa je šele v zadnjem času deležen večjega zanimanja. Ta koncept ni odvisen od duhovnih, filozofskih in nazorskih orientacij. Že naravno čuječnost lahko z vajami povečamo. V Ljubljani obstaja Društvo za razvoj čuječnosti.  

Precej mehanizmov delovanja čuječnosti je vsaj do neke mere znanstveno raziskanih. Tako imenovana decentrirana perspektiva, značilna za čuječno stanje, oz. perspektiva nepristran skega opazovalca nam omogoča, da vidimo situacijo bolj objektivno, tako da  »misli niso dejstva«. Temu nasprotna je kognitivna fuzija oz. zlitost misli in dejanj, ki je  značilna za anksiozne motnje. Te ljudem povzročajo veliko (nepotrebnega) trpljenja. Večperspektivno, decentrirano mišljenje zmanjšuje avtomatičnost reagiranja. To omogoča, da čuječ posameznik precej lažje premaguje rigidne, neustrezne vzorce reagiranja (mišljenja in vedenja). Omeniti velja tudi samoregulacijo, ki jo omogoča doprinos povratnih informacij preko zavedanja. Poleg navedenega je pomemben delež učinka čuječnosti povezan s sprejemanjem. Izogibanje doživljanju pomembno prispeva k razvoju in ohranjanju psihopatologije (npr. depresije in anksioznih motenj), sprejemajoč pristop do lastnega doživljanja pa deluje v obratni smeri. Raziskave kažejo, da poskusi, da bi se izognili negativnim mislim in čustvom, le-te pogosto še okrepijo. Sprejemanje svojega doživljanja obenem predstavlja tudi način izpostavitve vsebinam, ki posamezniku vzbujajo anksioznost in strah. Danes vemo, da je izpostavitev eden od najpomembnejših mehanizmov zdravljenja anksioznih motenj. Že kratkoročno se pokaže pozitiven učinek zaradi prekinitve začaranega kroga pogubnega spiral nega sovplivanja med kognicijo (natančneje pozorno pristranostjo na grozeče dražljaje) in emocija mi. Na daljši rok pa se, ker posameznik v večji meri kot prej opaža tudi pozitivne plati sebe, drugih in sveta, izboljšujejo samopodoba, referenčni okvir (oz. neadaptivna prepričanja), povečuje se pozitiv ni afekt itd. Je dobra preventiva pred motnjami.

Ko smo čuječni, med drugim pri uživanju hrane bolj uživamo in srečanja z ljudmi nas lahko bolj osrečujejo. In to sta le dve področji, kjer ima čuječnost pozitivne učinke. Pomanjkanje čuječnosti nas pripelje v depresije, konflikte, pozabljivost. Zanimivo je, da so odkrili celo povezanost čuječnosti z dolgoživostjo.

S spominom lahko stimuliramo tudi ustvarjanje npr. po analogiji. Navdih je že v sv. Pismu
-	Gospod odpri mi oči, da bom videl(a) tvojo zmago v meni!
-	Odpovedujem se vsem silam zla.  
-	Naučena nemoč je temnejša stran naše psihe. Gre verjetno za njen najbolj škodljiv in uničujoč vidik, ki je povrh vsega tudi neviden. Ljudje namreč ostajajo v slabi družbi, slabih službah, slabih zvezah, volijo slabe poslance, verjamejo slabim medijem itd. kljub temu, da bi bila sprememba možna hitro in veliko lažje, kot s(m)o se že kdaj prepričali, da je to mogoče.

Ta uvid, da smo v stanju naučene nemoči, se mora nato preliti v aktivno pozitivno mišljenje, v več zaupanja v pozitivne možnosti izida, kateremu sledijo tudi dejanja. V Prvem pismu Korinčanom, 13. poglavje je  opisano, kaj je ljubezen : ne išče koristi, ne misli hudega, se ne veseli krivice, veseli se pa resnice.................

'Samozdravljenje' vključuje uporabo duhovnih zakonov. Zakon obratnega učinka je v nekem smislu zakon vzajemnega učinka. Tako deluje volja vis a vis želji pri Kojcu. Tako deluje tudi 'motivacija proti', ki ne vključuje predanosti za. A tudi zanjo je potrebna volja kot izvajalka želje. Tudi za ljudi z močno voljo in vsemogočno vero so pomembne vsakdanje izkušnje treniranega poguma. Ko se zaradi napredka znanosti krepi proces sekularizacije, slabi vera v Boga in obisk cerkvenih obredov v novem veku. Spomini na socialistične revolucije so videti danes še neizkoriščen potencial. Nekateri še danes verjamejo prej v vse drugo razen v Boga. Jezus je bil prvi socialist. Jezusovi učenci so imeli težave z verovanjem vanj če navedemo Petra, Juda Iškarjota, nevernega Tomaža.  Juda je po izdaji ugotovil napako in je napravil samomor. Druge učence pa je Jezus prepričal! Enemu izmed njih pravi: 'tvoja vera te je pozdravila'.
 
Odkritosrčnost in poštenost zahtevata pogum. Biti pošten v vsakem trenutku zahteva pogum, saj nas naredi ranljive in postavi pred odgovornost. Obstajajo napotki, kako postanemo bolj odkritosrčni. Vadimo poštenost v malem. Najbolje je, da že vnaprej vzpostavimo nekakšen red in smo pošteni že pri določenih stvareh, ki ne zahtevajo veliko poguma, da bomo lahko zgradili močan 'jaz', ki se bo lahko kosal tudi z veliko večjimi izzivi.

Od antike dalje intelektualci proučujejo možnosti osebne transformacije. Samoobvladovanje so si predstavljali na osnovi pridobljenih vrlin. V 20. stoletju je nastala teorija avtoregulacije to je avtopoeza v Luhmannovi sistemski teoriji, po kateri je možno transformirati osebne izkušnje. S pomočjo intenzivnega osebnega in socialnega učenja odkrivamo pozitivni pomen svojih negativnih izkušenj – travm. Po eni strani nas k temu usmerja pozitivna psihologija pa tudi de Bonova pozitivna revolucija. Nobena od teh ne spodbuja čuječnosti pač pa jo predpostavlja.  
V zadnjem času zasledimo vedno več terapij, ki temeljijo na konceptu čuječnosti (ang. mind fulness). Nekateri opisujejo čuječnost kot stanje duha brez presojanja.  S  sprejemanjem sedanjega trenutka se zavedamo tega, kar doživljamo v njem. Na videz je to preprosto opravilo. Šele pri prakticiranju čuječnosti se pokaže, kako težko je lahko sprejemajoče zaveda nje svojega doživljanja in kako presenetljivo velik in pomemben učinek ima čuječnost na številnih področjih našega življenja. Za čuječnost sta potrebni dve komponenti: 1. zavedanje svojega doživljanja v sedanjem trenutku ter 2. sprejemanje tega doživljanja. Če je prisotno samo zavedanje ali samo sprejemanje, ne moremo govoriti o čuječnosti. Čuječnostni pristop izvira že iz antike iz različnih religioznih in filozofskih tradicij na Vzhodu kot na Zahodu. V nevroznanosti je šele v zadnjem času deležen večje pozornosti. Ta koncept ni odvisen od duhovnih, filozofskih in nazorskih orientacij. Že obseg čuječnost lahko z vajami povečamo. 
Proticepilci so zanikovalci realnosti. Izraelski psiholog Shlomo Breznitz je identificiral 7 obrazcev zanikanja' kot reakcije na covid. Zanikanje je posledica pomanjkljivega soočanja s problemom. Gre za odklanjanje, nepriznavanje znanega (Musek, 2003). Nekaterim so preventivne mere pred nezdravimi vplivi povsem tuje prav tako kot umetnost prilagajanja na spremembe, zlasti na slabše. Toda, ali razumemo, česa pravzaprav ne priznavajo zanikovalci? Med sodobnimi opredelitvami zdravja je najbolj znana opredelitev SZO (Svetovne zdravstvene organizacije) iz leta 1948, ki pravi naslednje: »Zdravje je stanje popolnega telesnega (fizičnega), duševnega (mentalnega) in socialnega blagostanja/ugodja in ne zgolj stanje (v popravku l. 1990: dinamično ravnotežje) odsotnosti bolezni ali betežnosti/nemoči.« Zanikovalci so vsi, ki hodijo okrog in delajo za službo (od doma) kljub temu, da se jim je čas produktivne drže že ustavil. Nekateri celo tekajo okrog v stilu jogginga kljub temu, da mimobežnega časa ne morejo ujeti. S stališča optimalizacije telesa in duha nastane veliko paradoksov. S stališča povprečne 'normalnosti' pa je videti zadeva bolj vzdržna. Po eni strani že desetletje tarnamo, da naše javno zdravstvo ni v najboljši kondiciji in da je treba skrajšati čakalne vrste, po drugi strani pa smo radi prehlajeni, gripozni,… hodili v službo že zaradi priljubljenosti pri delodajalcu in deloholizma. Radi bi ohranili prejšnje stanje, a slabše stanje terja tudi notranje spremembe. Zato ne bi valil krivdo za to, da so ušle zadeve iz rok na vlade in epidemiologe, ampak na naše pomanjkljivo medsebojno zaupanje. Zakaj je sicer covid bolnikov manj, kjer je sodelovanje med državo in državljani boljše (npr. Kitajska, Nova Zelandija, Norveška)? 
Žal so vlade držav EU naivno domnevale, da se bodo državljani v nekaj mesecih naučili odgovornega odnosa do lastnega zdravja, če bi se koronavirus povrnil in da jim ob jesenskem drugem valu, ki so mu botrovale dnevne in nočne zabave, ne bo treba zapirati meja. Vprašanje, kako se odpirati in kako komunicirati, je bolj občutljivo kot smo mislili. Nismo vedeli, kako krhka in razrvana je naša vzdržnost, dokler ni prišel najmočnejši virus. Odgovor bi bil, da je rezultat zdravja boljši, če je manj zanikanja v smislu samozaslepljevanja oz. nojevskega ravnanja, čim več je odgovornega ravnanja zase in za druge.  Če je življenje samo dostop do trgovin, druženje in zabave, potem nismo prišli dlje od rimskih manir 'kruha in iger' (lat. panem et circenses).    
Bryson (2021) nas opozarja, da so nekoč ljudje dlje spali kot danes. Verjetno je bilo to zato, ker so delali bolj fizično v skladu z naravo in so imeli več miru oz. tišine. Pogosto poudarja, da je naše telo zapleten organizem, ki ga še ne razumemo v celoti. Npr. ni nujno čim več piti čez dan. Smo bolj sezonski kot smo doslej domnevali. Naša imunost ke razporejena po celem telesu. Zunanji napadalci trčijo ob celice bezgavk, kostnega mozga, vranice, priželjca, itd. Razumeti je treba protitelesa, limfocite, citokine,... V antični medicini je jasno, da imajo naši organi svoje čase. Tako je zima čas ledvic. Telo rabi več ognjene podpore. 
Ledvicam najbolj prijazna prehrana je bogata z zelenjavo in sadjem. Živila, ki se najpogosteje povezujejo z dobrim zdravjem ledvic so: peteršilj, brusnice, bučna semena, koprive, rdeče grozdje, borovnice, jabolka, rdeča paprika, špinača, pesa, česen, šparglji in artičoke.
Pogosto se povezuje oblika posameznega živila z njegovo koristjo za določen organ. Tako se ponuja podobnost ledvice fižolu. In dejansko je fižol, tako kot vse stročnice bogat z vlaknina mi, ki delujejo koristno na zdravje ledvic, zlasti preko vpliva na stabilizacijo krvnega sladkorja. Prav skrb za preprečevanje sladkorne bolezni odpravi najpogostejši vzrok za ledvično odpoved v današnjem času.
2.2 Mišljenje zavedanja in zavedanje mišljenja - Kako misliti panoramsko kompleksno?
Emile Coue (1857-1926) je ugotovil, da je hipnoza vedno v bistvu avtohipnoza. Da hipnotizer izzove v subjektu samo močno predstavo, ki jo nato sam doseže z avtohipnozo. Sestavil je tudi znamenit znanstveni izrek; »Našega delovanja ne spodbuja volja, ampak sposobnost predstavljanja.«. Coue je menil, da so se pacienti pozdravili sami z avtohipnozo. Zato Dispenza trdi, da smo placebo mi sami. Razlika med nancyjsko šolo in pariško šolo je bila v tem da je Nancy opravljala poskuse na normalnih ljudeh, pariška pa na duševnih bolnikih. Charcot je bil prepričan, da je hipnoza samo umetno izzvana histerija. Njegove metode so bile na nek način zelo nasilne; bolnikom je nenadoma zažgal eksplozivni bombaž ali pa udaril na gong. Zaradi tako močnih dražljajev so duševni bolniki kar v skupinah zapadali v hipnotično stanje. Poleg tega pa je verjel, da je vera tista, ki zdravi. Tudi Pavlov, ki smo ga obravnavali v šoli je s svojimi poskusi na psih raziskoval neko drugo obliko hipnoze.
 
Po eni strani je mišljenje zavedanja vključeni že v programu Duhovne univerze  '7 poti do duše' spoznavamo 7 dimenzij duha – 7 različnih načinov, s katerimi se duša izraža in manifestira v življenju. DU nam skuša odgovoriti na vprašanja o tem, kdo v resnici ste, čemu živimo in kako lahko to svoje poslanstvo uresničujemo. Doslej so nam mistiki in gnostiki že predstavili vlogo višjega jaza kot duhovnega središče oz. srca, ki se edini poistoveti z božansko enim, kot izkušnjo duhovnega središča, kar obogati vsa področja vašega življenja.
1. Pot modrosti – V luči ezoterike in večne modrosti boste dobili znanje, izkušnje in odgovore na temeljna življenjska vprašanja o tem, kdo sem in kakšen sem. Naučili se bomo meditirati...
2. Pot rituala – Ritual, red in ritem omogočajo konkretizacijo duhovnih izkušenj v fizično življenje. Spoznamo, kako prinesti dušo in njene kvalitete v naše energijsko telo in čakre ter prek njih v fizično telo in vsakdanja opravila. konkretno je spoznavni znak prizemljenosti.   
3. Pot srca in predanosti – Srečali se bomo z aspiracijo, globokim mirom, radostjo, sprejetostjo in ljubeznijo, pa tudi z ovirami do tega. Razgrnimo si pisani svet astrala in bolje razumeli pomen svojih občutkov, čustev, želja ter sanj in življenja po življenju. 
4. Pot luči in razuma – Razumeti in ne slepo verjeti je imperativ današnjega duhovnega iskalca. Učimo se, kako kultivirati in uporabljati svoj razum, da bo postal bolj dojemljiv, buden in čuječ, ter nas odpiral pravemu zaznavanju duše in vsakega trenutka ter sebe v njem. 
5. Pot delovanja ali karme – Življenje je dragocena in pogosto boleča šola pravilnih odnosov. Pot karme nas uči razumeti, da je fizično življenje učna ura duše, v kateri se učimo razviti ljubezen do lastne usode in delovati za najvišje dobro. 
6. Pot harmonije in lepote – Ta pot nam približa dušo skozi lepoto in nas uči, kako lahko iz svojega življenja ustvarimo malo sijočo umetnino. Marsikoga je lahko dobiti na zunanji videz lepote. Najprej ima svoje ponavljajoče pripovedi, potem pa trdi, da ni znal živeti. Namesto brezželjnosti in paradoksov želja  ne ve, da je prezahteven. Lahko se še to izgubi. Imamo različne odnose do časa od arabskega, ko se nič ne mudi do hitreca, ko se zelo mudi. Tudi terapevti nas ne ozdravijo občutka manjvrednosti. Videti je, da si še izbereš partnerja, ki tvoj nivo (ne)samozavesti ohranja. Kot kažejo sanje, oblikuje vsak drugačno mnenje iz drugega brega. Dva hkrati ne smeva imeti istih bolečin.   
7. Pot volje – Je pot poguma, neustrašnosti, tveganja in požrtvovalnosti. Ni za vsakega, a vendar se vsak sreča z njo, če naj zares pride do Sebe. Uči nas, kakšno mesto imajo duhovna samovzgoja, študij duhovnih vsebin, meditacija in služenje na duhovni poti. 

Prvi pajčolan, ki se odgrne, je nevednost,
nato se znebimo nerodnega vedenja,
osvobodimo se želja in sebičnosti
in tako smo rešeni vseh nadlog.

Razložena bo najvišja resničnost in človekov višji Jaz, ki se zaveda sebe in je neodvisen od uma in intelekta; kako se osvoboditi navezanosti in doživeti notranjo radost. Predstavljeni bodo praktični napotki o tem, kako biti dober in srečen človek. Ideja svobode je ena od glavnih tem indijske misli. Cilj življenja je uživati v svobodi in radosti, ki ju lahko dosežemo že v tem življenju.
Predstavljenih bo nekaj zgodb iz Upanišad, ki pomenijo 'skrivnostni nauk', ki je posredovan tistemu, ki sedi zraven učitelja, in dajejo odgovore na temeljna življenjska vprašanja.
Spominjam se ugotovitve Ludwiga Wittgensteina, ki je dejal »o čemer ne moremo govoriti, moramo molčati«.  Morda je ta ugotovitev še bolj kot lingvistično zanimiva psihološko. Zakaj zamolčujemo tisto, kar se nam dogaja? Ali res ne moremo ali pa nočemo? Razlogov je celo več kot bi pričakovali. Zaradi občutka sramu, ker se počutimo krive za nekaj, za kar nismo bili odgovorni. Tega se večina niti ne zaveda. Zamolčujemo tudi uspehe, da nas ne bi drugi uvrstili med uspešneže, h katerim pa se zaradi priučene mentalitete povprečnosti pogosto ne prištevamo. V povojnem času je bilo bolje, da se ne izpostavljamo. Vendar pa smo s tem izgubili proaktivno vedenje  v preferenci reaktivnega. Vemo, česa nočemo, namesto Da bi delali na tem, kar hočemo.  Z višjim ratingom bi dosegel tudi višjo kakovost, ker bi bila njen izraz. Zaupanje vase in v druge je občutljiv mehanizem, ki lahko hitro izgubi svoj kompas orientacije. Uspehi ga krepijo, premalo se zavedamo, s čim vero krepimo. Odvračanje pozornosti od odčitavanja znamenj časa je znano tudi kot selektivna nepozornost. Za to, da se ni treba odpovedovati 'coni ugodja'  nas je uspavalo privlačno potrošništvo v neoliberalnem kapitalizmu. Zato svetuje Schubertova (2013), da naj se odpovejmo vsem zapeljivostim zla. To lahko storimo, ko se pokesamo in odpustimo pomanjkanje izkazovanja ljubezni s strani staršev in z moje strani. Šlo je tudi za pomanjkanja medsebojnega spoštovanja, hvaležnosti in vseh vrednot, ki jih prinaša Sveti Duh. Manjkala je 'polnost življenja, zato so me  občasno mučila občutja pomanjkanje smisla, malodušje, depresija. To je bil virus pozabe na obdobja, ko je bilo to še navzoče. Nikoli niso brskal po cerkvenih arhivih za mojimi bivšimi svojci.   
V vsakdanjih pragmatičnih odnosih to ni tako dobro vidno kot v odnosih državnih vlad do državljanov. Te bi v zaporednih valovih koronakrize že lahko sprevidele, kako malo zaupajo državljanom, pa raje bežijo pred temi spoznanji. Le malo vlad je kos interaktivni komunikaciji in normam dogovorne demokracije. Zdi se kot da je ta zamišljena samo za stabilna obdobja t. im. družbene gotovosti, blaginje in socialne varnosti. Na (a)socialnih omrežjih se nahaja veliko 'čivkanja' oz. twitanja, ki ga psihologi označujejo kot neurejeno 'miselno solato'. Predvsem pa je to nekvalitetna komunikacija, ki prehiteva in preglasuje strokovne ugotovitve. Najbolj glasne in najmanj slišane so prav pritožbe. Nenehna zgovornost nekaterih ni odgovor, ker tako kot ponavljajoče medijske informacije prekriva našo udeležbo v dogodkih. Ni naključje, da so najglasnejši in najbolj nevarni tisti, ki najmanj povedo. Pregovor pravi, da prazni zvonovi najbolj donijo. Zakrament sprave dosežemo, ko je tudi ekskluzivistom odpuščano. S samim spraševanjem, ali in česa smo se iz valov koronakrize že naučili, ne razlikuje med površinskim in globinskim učenjem. 
Obstaja mednarodno razvrščanje držav, v katerih so ljudje najbolj srečni do tistih, kjer so najmanj. Očitno lahko vsak narod-država oblikuje standarde sreče in ustanovi poseben inštitut, ki proučuje, kako se ti uresničujejo. V globalnem svetu 'sreča ni doma' samo v Evropi oz. severni Evropi. To se da danes izvajati tudi Na mednarodni ravni. Podjetje Gallup, ki deluje znotraj OZN, je prebivalce 149ih držav prosilo, naj ocenijo svojo srečo, po kriterijih 1. socialne podpore, 2. osebne svobode, 3. BDP-ja in 4. stopnjo korupcije v državi. Ni jasno, ali na občutek (ne)sreče vplivajo zgodovinske okoliščine. Morda zato, ker ima vsak sloj prebivalstva drugačno prepričanje o sreči. V isti državi imajo revni drugačno prepričanje kot bogati. Je pa videti, da so revne države tudi bolj nesrečne, verjetno tudi zato, ker so blizu vojnih žarišč, če že niso kar zapletena vanje tudi zaradi enostranskih interesov velesil. Najbolj nesrečni ljudje na svetu so po zadnjih meritvah v Afganistanu, Bocvani, Ruandi, Zimbabveju ter Lesotu. V primerjavi z lanskim letom so v Gallupu pričakovano izmerili občutno večje število negativnih čustev v več kot tretjini držav. Avtorji raziskave za l. 2020 menijo, da je to najverjetneje posledica pandemije. Kljub temu so prebivalci 22ih držav srečnejši kot lani. Med njimi je največ azijskih držav. Kvantificirajo tudi stopnje razvitosti demokracije. Kot je poudaril Janez Janša na 30. obletnici slovenske ustavnosti 23. decembra Slovenija ni med najslabšimi državami na svetu. V nekaterih pogledih stojimo zelo dobro. Stopnje politične kulture pa ni navedel. L. 2022, ki ga na Kitajskem simbolizira vodni tiger, bo ugodno za najbolj fleksibilne, inovativne, ustvarjalne in prilagodljive.   
Čeprav je prišlo med prvo deseterico najsrečnejših držav na svetu do manjših sprememb, saj se je Islandija povzpela s 4. na 2. mesto, medtem ko je Norveška zdrsnila s 5. mesta na 8. mesto. Slovenija se je prvič uvrstila na odlično 26. mesto. Avtorji raziskave ugotavljajo, da je ostal ta del seznama bolj ali manj nespremenjen, kar velja za pozitiven znak. Morda ta podoba ni povsem verodostojna, ker raziskovalci z respondenti niso mogli imeti neposrednega stika. Ena od možnih razlag je ta, da ljudje v covidu-19 vidijo skupno, zunanjo grožnjo, ki priza dene vse, kar je pri njih izzvalo večjo solidarnost in sočutje. Nemčija se je povzpela s 17. mesta na 7. mesto. Hrvaška, ki je ena tistih držav, kjer so raziskovalci lahko v živo opravili pogovore s prebivalci, pa se je povzpela z 79. na 23. mesto.
Finska je že četrtič zapored osvojila 1. mesto v sreči. Finska se vedno uvršča visoko, ko gre za medsebojno zaupanje in zaupanje v vlado. To pa je eden izmed bistvenih dejavnikov, ki prispevajo k zaščiti ljudi med pandemijo. Baje pa je najsrečnejša država Butan, ki ima tudi ministrstvo za srečo. Čeprav Slovenci med državami po občutku sreče nismo med zadnjimi, pa vendarle nekateri ob 30. obletnici ustvarjajo vtis kot da je vse zanič. Javni mediji temu ne bi smeli senzacionalistično posvečati ključne pozornosti. 
Značilnosti mišljenja opisujemo tako, kakor jih opazimo, se jih zavedamo in jih reflektiramo. To je meta-kognitivna raven mišljenja mišljenja. Razlikujemo mišljenje po predmetnih področ jih humanistike, naravoslovja in družboslovja. Habermas kot sociolingvist razume mišljenje kot argumentiran diskurz znotraj  interakcijsko komunikativnega delovanja (ang. active communication) ni več homogeno determinirajoče, ampak postaja kompleksno heterogeno. Šola bi nas morala učiti razlikovati med kritizerskim,  kritičnim in  skladnim mišljenjem, pa ga ne. Kot vem iz lastne prakse predmetni učitelji nismo opozarjali učencev na pomen teh razlik.  V času korona-krize izstopata dve vrsti mišljenja. To sta medicinsko kavzalna v odnosu vzrok – posledica in profilaktična kot opozarjanje in svetovanje za preventivne postopke, ki naj bi jih državljani upoštevali za samozaščito pred okužbo. V znanosti razlikujemo  tudi med obvladujo čim in vživljajočim znanjem,  linearno-analitičnim in večstransko sintetičnim mišljenjem. 
Za kritičnega misleca niso potrebne samo znanje in spretnosti, ampak tudi vrsta značajskih vrlin. Samostojno, ustvarjalno, večstransko mišljenje je večdimenzionalno po Vesterju; je argumentirano in kritično mišljenje in je gotovo pomemben dejavnik dialoga. Zato pa ni kritičnega dialoga med enosmernimi, pristranskimi in nesamostojnimi misleci, ker ti ne rešujejo konfliktov in kulturnega boja. Pogosto mislimo preveč poenostavljeno, da bi se tega zavedali. Zato se celo v znanosti težko uveljavlja kompleksno mišljenje, ki ima v igri več hipotez in morda nasprotnih hipotez in ne bi potrjevali ali zavračali samo ene. Zato tako zlahka prodirajo na dan t. im. teorije zarote. Kritično mišljenje je celovito povezovalno, samokorekcijsko, kontekstualno, situacijsko.
                                     Preglednica (1) o vrstah jezikov in mišljenja
Racionalno logičen	Emocionalen	
Sovražni govor	Ljubezni	
Nekrofilno-genocidni	Življenja	
Gospodovalen	Ponižen 	
Implicitni, metaforičen	Eksplicitno-eksekutiven	

Govorimo tako kot mislimo. Ni vseeno, kateri in kakšen jezik govorimo. Razlikujemo različne klasifikacije. Tomc (2011) deli jezike na pojmovni, številčni, glasbeni, slikovni in strojni. Seveda bi lahko jezike razdelili tudi drugače na telesnega, racionalnega, emocional nega, socialnega, estetskega, duhovnega in religioznega. Jezik ima simbolni pomen za razvoj estetske, znanstvene in religiozne zavesti. 
Preglednica (2) obeh vrst mišljenja po De Bonu
Vertikalno razmišljanje 	Lateralno razmišljanje 	
Selektivno razmišljanje. 	Generativno, stransko razmišljanje. 	
Imeti moramo prav. 	Iščemo čim več možnosti. 	
Imeti moramo prav na vsakem koraku. 	Odpovedujemo se temu, da bi imeli vedno prav. 	
Premikamo se po le po začrtani smeri proti rešitvi problema. 	Premikamo se čim bolj prožno in varno. 	
Analitično razmišljanje. 	Vprašujoče oz. provokativno razmišljanje. 	

Kritično mišljenje je bilo cilj vseh naših bivših šolskih reform, vendar pa nikoli ni bil v celoti dosežen tudi zato ne, ker šola ni imela določene enotne definicije mišljenja. Bolj vemo, kaj kritično mišljenje ni kot kaj je. Vsekakor to ni kriticizem, negativizem, oportunizem, zanikanje realnega stanja, enoumje ali celo totalitarno ne-mišljenje. Vsekakor kritično mišljenje ni mišica, ampak ga je treba trenirati podobno kot mišico in sicer z mišljenjskimi umskimi procesi možganov na določenih učnih vsebinah, ki so lahko šolske, poklicne, raziskovalne glede na določeno področje. Nobenega področja humanistike in etike, družboslovja, filozofije, znanosti, umetnosti ni, ki ga ne bi bilo mogoče kritično obravnavati. Kritično mišljenje upošteva pozitivne in negativne strani nas samih in družbenih dogajanj, sicer padamo iz ene skrajnosti v drugo, iz hvalisavosti oz. laskavosti v negativizem zanikanja realnosti. 
Naša med- in povojna generacija spada med reproduktivno generacijo, ker nas je tako usmerjala šola. Nismo pa že kar vsi po vrsti konvergentni učenci, ampak smo bolj ali manj tudi divergentni. Milenijci niso sami po sebi kritični misleci, že zato ne, ker jih usmerjata  nova tehnologija in potrošništvo v nekritično sprejemanje, zasvojenost oz. odvisnost od vsakodnevnih računalniških igric. Kritičnost si treniramo s samovzgojo, samodisciplino, doslednostjo in sistematičnostjo. Danes bi temu rekli osebnostna rast. Paradoksalno je, da ljudje, ki bi najraje vse po svoje, najmanj poznajo sami sebi. Že starogrški izrek pravi 'spoznaj samega sebe' (gr. Gnothe seauthon), kar pa pomeni, da se navadimo učiti iz lastnih napak in napak drugih. Rimski izrek pravi 'motiti se je človeško, nespametno pa je pri napakah vztrajati'.       
S sedaj že pokojnim kolegom dr. Janezom Kolencem sva na Pedagoškem inštitutu nekaj let  raziskovala realizacijo ciljev kritičnega mišljenja v novi devetletni osnovni šoli. Rezultate empiričnega raziskovanja sva interdisciplinarno analizirala. Potrdila se nama je hipoteza, da je mišljenje na šolah še vedno preveč spominsko, racionalno, konvergentno in premalo ustvarjalno, intuitivno in divergentno. Učitelji v pedagoški praksi skušajo upoštevati, da šele  sinteza racionalnega in intuitivnega mišljenja omogoča kakovost pouka. Kot zgled povezave z gospodarstvom in odlične organiziranosti vzgojnoizobraževalnega procesa so nam predstavljali finsko šolo, medtem  ko je Furedi ugotavljal, da je s površnimi inovacijami izgubljeno v britanski šoli prav 'utrudljivo' treniranje kritičnega mišljenja.. 
Nekdanje parole socializma kot so bile 'kritika vsega obstoječega', ki je prešla v konstruktivno kritiko in samokritiko partijskih članov v imenu vodstva KPJ in ZKJ, bolestne inovacije samoupravljanja, poveličevanja revolucionarnih dosežkov in omalovaževanja razrednega sovražnika, lažna Kardeljeva samozavest, da smo zgled meščanskim ureditvam, so nas postavila ob jezikovnih preimenovanjih poslancev v delegate in teh nazaj v poslance, kakor tudi policije v milico in te spet nazaj v policijo, na stran zaostajanja zaradi prehitevanja zgodovin skega razvoja zaradi nekritičnega, dolgoročno nepremišljenega ravnanja. V socializmu so bile tudi dobre strani: službe smo lahko izbirali, zdravstveni in šolski sistem sta bila solidna. Vsakemu je bila dana možnost šolanja in izobrazbe.  
Tudi ob podnebnih spremembah se zastavlja vprašanje, zakaj ne delamo stvari, ki se sožitveno, sodelovalno obnesejo in delamo tiste, ki se ne. Od antike dalje obstaja pojem skupnega občutka za družbeno dobro (lat sensus communis) in modeli njegovega ohranjanja. Mladi nas lahko pomilujejo zaradi stanja bede duha, ki generira takšne napake. Zaradi blokad kritičnega mišljenja, ki izhajajo iz travm totalitarizmov in se manifestirajo v psiholoških obrambnih mehanizmih in se pozna tudi pri antiintelektualizmu intelektualcev, zaenkrat še ne obstaja ustrezna psihološka pripravljenost za dozirano sprejemanje tehnoloških inovacij, ki se napovedujejo. Vprašanje je, kako naj bi se preventivno pripravili, da ne bi opustili dobrih navad. Že socializem ni gojil argumentacije 'pro et contra', ki je bila v srednjem veku med akademsko izobraženimi priljubljena. RKC pa je branila svojo doktrino (ptolomejski sistem) z vojsko, inkvizicijo, izobčevanjem. Več stoletij je bila ekskluzivistična, ker je različna stališča proglašala za herezijo – krivoverstvo.            
Ne zamenjujmo iskrenosti s kritiko. Če smo iskreni, to še ne pomeni, da lahko kar naprej opozarjamo na pomanjkljivosti drugih. Poskušajmo se osredotočiti na pozitivno in s tem bomo lažje premagali začetni strah pred poštenostjo.

Podobno kot za mišljenje/razmišljanje se lahko vprašamo tudi, kako misliti dihotomno klasifikacijo čustev (preglednica 3).
Zdrava 	Nezdrava	
Prijetna  	Neprijetna	
Pozitivna 	Negativna 	
Ljubeča, simpatična 	Boječa, antipatična 	
Empatična 	Ljudomrzniška	

Jasno je, da negativna čustva vplivajo na negativno mišljenje in pozitivna na pozitivno mišljenje. Goleman dokazuje, da imajo čustva prednost pred razmišljanjem. To smo nekoč imenovali pre(d)refleksivni cogito. Debbie Ford (2002) nam pojasnjuje, zakaj raje zavestno ali podzavestno prikrivamo in zanikamo svojo temno stran, kakor da bi si dovolili živeti svojo pristno naravo. Sram nas je slabosti, nemoči, strah nas je, da ne bi izgubili renomeja. Ford nam pove, da si je mogoče priznati in sprejeti tudi tako imenovane šibkosti, kajti izkaže se, da so prav te pomembne prikrite moči. Z navajanjem resničnih, navdihujočih življenjskih usod posameznikov in s praktičnimi vajami nam Debbie Ford (2002) nazorno pokaže, kako naj pomirimo svoje temne vzgibe, poiščemo darilo, ki ga ti skrivajo in obnovimo svojo celostnost.
Krmel (2021) je uvrstil Freuda med filozofe zaradi Lacana. Že Freud je izhajal iz prevladova nja nezavednega. Vedel je za mehanizem prisilnega ponavljanja (nem. Wiederholungszwang) (travm), ki se ga danes premalo upošteva. Tudi Hegel in Marx sta vedela, da se zgodovina ponavlja, kar je metamorfoza antične usode (gr, moira, lat. fatum). Želel je, da bi postal jaz tam, kjer je nezavedno in bi tako obvladali to področje. Lacan je opredelil nezavedno kot strukturo govorice. Tako je postal človek manj kot umni logos. Postal je glasnik nezavedne govorice, kar pomeni iracionalen. Lacan razlaga Freuda z vidika lingvističnega obrata.  Lacanov namen ni psihoanalitska praksa, ampak razumevanje. Ne vem, kaj zagovarja Lunaček. Nezavedno ali podzavestno le težko, če sploh kdaj postane zavestno. Heglovo spoznavanje drugobiti kot svoje je kar najbolj potrebno za naš spomin, česar se je zavedal tudi on sam. skrivnost stvarstva je v ljubezni, ki je vedno nova in vedno ista. To je opisal sv. Pavel v Pismu Korinčanom. 

Gorazd Kocijančič (2021) naslavlja Sokratu govorna dejanja, ki so po intenci bližje Kantove mu vprašanju 'kaj lahko storim', vendar ni istovetno z njim. Nekdanja  britanska pedagoginja Bernice McCarthy je od konca 70. let 20. stoletja dalje razvijala učinkovit sistem 4MAT, štirih učnih stilov glede na  vprašalnice zakaj (why), kaj, (what), kako (how) in kaj če (as if). Pri Sokratu prevladujejo vprašanja kajstva, ker je prek opisov Platona učil definirati pojme. Kot vemo, Sokrat o sebi ni napisal ničesar. Verjel pa je podobno kot orfiki, pitagorejci in Platon v nesmrtnost duše. Zato se ni bal smrti in je bil celo vesel, da se bo posthumno pogovarjal s prijatelji. Kocijančič presega sokratski način razmišljanja in posega na raven ustvarjalne  pedagogike, ki izpostavlja pomen dejavnosti vseh sodelujočih učencev, ki jih McCarthyjeva po Kolbovi tradiciji razdeli na 4 stile. Ta pedagoška digresija v misel  filozofema pa je potrebna, da se vprašamo, po kom ali čem pa je Sokrat sploh Sokrat. To je  po kozmoloških in sofističnih prednikih. Tako lahko postopoma pojasnimo, zakaj je treba izvleči iz zgodovinskega spomina Sokrata (469-399 pred Kr.), ki z današnjo covidno situacijo nima realne zveze. V tedanjih Atenah ni razsajala niti kuga, čeprav »je bilo nekaj gnilega v njih«, kot je ugotovil pozneje za Dansko glavni junak istoimenske drame Hamlet. Sokratovo ironično pogovarjanje s sodržavljani in na sodišču s predstavniki oblasti, ni bilo v stilu dobre dvosmerne dialoške komunikacije, kakor jo danes normirajo komunikologi. Sokrat je sodržavljanom kot nekakšna 'babca'  pomagal pri rojevanju - nastajanju novih pojmov, kar naj bi imelo obenem spoznavni in etični pomen. 
Ksenofont (2012) je bil eden od Sokratovih učencev, čigar dela so sicer največkrat zaobjemala zgodo vinske in gospodarsko-politične téme. Bil je pripadnik špartanske državne ureditve. Zaradi  državljanske vojne je pobegnil na špartansko stran in po sili naključij postal eden najpomembnejših kraljevih vojskovodij. Ob koncu kariere se je posvetil pisanju in pozneje nekaj časa znova živel v Atenah. Osebna (politična) prepričanja se izražajo tudi v enem od del, ki premorejo večji filozofski naboj. Poleg Platona sodi med najbolj pristne zapisovalce Sokratove misli. Ksenofont razlaga  videnje Sokratove obrambe pred atenskim sodiščem – prek prikaza osebnih zamer in maščevalne narave Sokratovih sodnikov. Nakaže, da je smrtna obsodba zadala najhujši udarec prav atenski demokraciji. Aristofan Sokrata sicer karikira, pokaže pa trdoživost in praktično neodpravljivost sofistike, ki ji je vsakdanji jezik po svoji naravni nenatančnosti nenehno izpostavljen.  Danes se nam takšna nenatančnost ne zdi več smešna. Sokrat v covidno zaprti družbi izgubi sogovornike, ker so ti brez duše.
  
Antropolog Podjed Dan (2021) opisuje homo covidensis-a, ki je ime informatiziranega, digitaliziranega, ekraniziranega, v strahu omreženega človeka, ki je pozabil na humanost, človeške dostojanstvo, sočutje in naravne vrednote ter utonil v podatkovnem kapitalizmu. Pristal je na kopico laži in popoln nadzor ob dramatični izgubi svoje suverenosti, intimnosti in človečnosti ter pasivno opazuje razcvet cenenega populizma. Nenehno nas zastrašujejo z novimi 'valovi pandemije'. Strah nas je smrti, negotovosti, groženj, 'nasilnega cepljenja'. usmerjeni so zanj manj dovzetni kot materialisti. Ob sumljivi vsebini cepiv smo izpostavljeni počasnemu umiranju in hiranju. Strah nas je razčlovečene družbe, nesmisla, suženjske servilnosti. Ta vizija, ki je bila že pred desetletjem predstavljena v vizijah nekaterih vplivnih organizacij (npr. Fondacija Rockfeller), se vse bolj približuje in na Kitajskem dobiva vse razločnejše obrise. Na zahodu bi se lahko uresničila po uvedbi t.i. cepilnih potnih listov, ki so morda še bolj zlovešča metoda discipliniranja posameznikov.
Videti je, da danes nastaja t. im. novi homo covidensis – kovidski človek, ki ostaja ves čas zaprt med štirimi stenami svojega doma. Opremljen je z vsemi tehničnimi napravami. Vso javnost ima že doma, ker ne potrebuje živega stika z njo. Lahko to štejemo za revolucionarno, idiotsko, samozaslepljeno, kriminalno, zarotniško,… vendar pa ta tendenca obstaja s pozivom naj se prebudi. Navsezadnje bi lahko tudi Sokrata interpelirali zaradi današnjega  podnebnega onesnaževanja, saj ne gre le za njegov domnevni ugovor  vesti (dajmon), ampak za dejansko vest človeštva. Morda bi po spominu kaj predlagal iz arzenala modrosti predsokratikov o sonaravnem razvoju.  Nauk o čisti vodi, zraku, ognju očiščevanja in zemlji kot štirih elementih bi nam še kako prav prišel. Brez čistega zraka ni dihanja, brez svetlobe bi pomembnih uvidov. Na Sokrata goji vsak zgodovinar filozofije svoj interpretativni spomin v svetu različic. Noben ni identičen z Gorazdovim. Jaspers (1959, 105-128) ima v Die grossen Philosophen I. eno poglavje posvečeno Sokratu. Celo v Huisman (1984) Dictionnaire des philosophes II (K-Z), str. 2394-2404 najdemo obširno razlago Sokrata. Francoski filozof Ranciere je zastopal vprašujočega sokratskega učitelja v sodobni šoli.    

Pri družboslovcih že nekaj časa pogrešam natančnejše analize obstoječega stanja in dolgoročne razvojne vizije. Prevladuje kazanje na grešnega kozla, ki po Agambdenu (2004) začasno in navidezno razloži vse, dejansko pa zelo malo. Število zunanjih grešnih kozlov se verjetno približno ujema s številom neuspešnih soočanj posameznikov z lastnimi sencami oz. notranjimi konflikti. Na videz jih je bolj prikladno izpostavljati kot pa poskrbeti za svojo osebnostno rast. 
Upam, da upor avtorjev proti enoumju ne 'zliva iz čebra z umazano vodo tudi otroka' – enoznačnosti pri odgovoru na vprašanje 'zakaj v bistvu gre'. Gre za iskrenost srca in potrebno natančnost izražanja, ne pa za sumničavo sprenevedanje, kako naj bi stvari izgledale. Teorije zarote odvračajo od analiz pravih vzrokov in kriz in so prikladne za iskanje grešnih kozlov, ker obe uporabljata alibične argumente za lastno neudeležbo v neljubem dogajanju. Sta izgovor za neodgovorno ravnanje. Če bi se zavedali svoje omejene odgovornosti, bi tudi kaj razumeli v smislu ravnanja drugih in svojega ravnanja. Črno-bela tehnika nam to onemogoča. Nekdanje strinjanje z vsem, kar se zgodi ravno tako ni dobro kot nergaštvo. Zdi se, da sta bila primer za to stanje Sokrat in Ksantipa. Povzdigovanje ozaveščene nevednosti (lat. docta ignoratia) kot vsakokratne večvrednosti ob nastajajoči naravoslovni in zdravstveni vednosti, se mi zdi vprašljivo že zaradi metode 'nadmodrovanja' drugih, ki jo nekateri filozofemi izvajajo. Spomnimo se, da je komediograf Aristofan v Oblačicah uvrstil Sokrata med sofiste, proti katerim je sam Sokrat polemiziral. Sicer ni imel prav, pokaže pa vendarle, da Sokrat še ni izoblikoval takšnega logičnega orodja (gr. organon) zavračanja dvoumnosti kakor Aristotel. 
Zdravniki Pokorn, Ihan in Strle odgovarjajo Kocijančiču (2021), da bi Atenci že sami zahtevali zaprtje mesta. To pomeni, da bi postali covidni ljudje brez iniciative, polni apatije. Verjetno bi imeli pravico do takšne drže.  Z zdravniki ni mogel imeti zoprnega dialoga. Vesnauer pa piše, da ga to, kaj bi storil Sokrat ne zanima. Zaslepljen je tisti - Kocijančič, ki ne vidi, da smo na robu zdravstvenih zmogljivosti. Sanjalo se mi je, da sem posredoval med filozofi, ki so zastopali stališča pred subjektom, v subjektu in po subjektu.  Platon je kot Sokratov učenec in neformalni advokat napisal Apologijo Sokrata.  
Pri razumevanju Sokrata smo odvisni od interpretacij njegovih naslednikov. Za najbolj verodostojnega štejemo Platona, vendar so ga interpretirale tudi Ksenofont in Aristofan, kakor tudi sokratske šole. Platonov tekst (2003) vključuje Platonovo trilogijo Apologija, Kriton in Fajdon kot Sokratov dialog s sramoto, kjer bo vpeljal filozofovo voljo do smrti, s katero bo živim telesom pripisal neko razsežnost smrti. Sokratov samomor s čašo strupa je mogoče razumeti kot reakcijo na ogrožajočo sramoto, kolikor je ta v ireduktibilni zvezi z označeval cem, ki ga 'pooseblja' Sokratova nesmrtna duša. Sokrat je rešil svojo dušo, tako da je ohranil označevalca – tožnika pri življenju. 
Uvod v decembrski prihajajoči advent Jezusovega rojstva, ki je obenem prihod zimskega sončnega obrata. Kadar koga covid kot terminalna bolezen prisili k poslednjemu dihu, preide njegovo hrepenenje v onostranstvo. Če sekularizirano omeji svoje hrepenenje (nem. Sehn sucht, ang. longing) kot najpomembnejše želje le na tostranstvo, se po minljivosti kot edini resnici vsepovsodno raztrosi kot prah vesolja.  Tudi drugi avtorji v svojih tekstih hrepenijo po človeškem svetu domačnosti, razumevanju, domovinskosti, državi, kakršne v dosedanjih 30ih letih samostojne Slovenije še nismo doživeli, življenju, kakršnega v dosedanjem neoliberal nem oz. kazino kapitalizmu, še nismo živeli. In zakaj ga nismo? Ker po filozofu Tinetu Hribarju tako srednjeveško kot sodobno valjhunstvo pomeni nekakšno prisilno upravo nad svetom življenja, kar je v bistvu že Habermasova teza kolonizacije, Nietzschejeva teza nihilizma in sociološka teza odtujene, instrumentalizirane družbe (nem. Gesellschaft). Vsi bi radi pristno skupnost (gr. koinonia, lat. societas, nem. Gemeinschaft), v kateri bi vsi delovali za skupno dobro, a se od nje čedalje bolj oddaljujemo, ker je 'človeštvo za kapital čedalje bolj odvečno' (Primož Krašovec).  Valjhunstvo se od Karla Velikega metodično ni bistveno spremenilo. Prehitro pa se spreminja tehnično, kar sproža obenem navdušenje in apatijo.   
Kot vseživljenjski učenci se ničesar dokončno ne naučimo. Še več: podobno kot v igri 'človek ne jezi se' se vračamo na začetek in ponavljamo slabo predelane lekcije, za katere smo bili prepričani, da smo jih že osvojili. Zgodovina ni zgolj kronologija družbenih dogodkov, ampak je tudi miturgija kot poustvarjanje zgodb. Zato se tudi preteklost spreminja celo do revizije. Prav tako naša življenja pa niso zgolj seštevki preživetih let, ki jih lahko preberemo na spomenikih in v analih, ampak so še prej 'biologija lastnih prepričanj' (Lipton) in evolucija človeške vrste. Za Marxa je bil človek še 'svet ljudi, država, družba', v t. im. novocenu – tehničnemu obdobju, ki je delno zapustilo biološko evolucijo. V njej bodo Aristotelovi trinožci, ki imajo distopično takšno vlogo kot sodobni roboti, kar sami hodili na sestanke in odločali o tem, kaj bodo delali.   Boštjan M. Zupančič je pred nastankom samostojne Slovenije izdal knjigo 'Bitje in hrepenenje' (1989). V njej se sprašuje po radosti in žalosti Slovencev. Oboje opisuje že Ivan Cankar. Zupančič reflektira dialektiko hrepenenja glede na smisel življenja.        
Latinoameriški pisatelj Gabriel Garcia Marquez v romanu Sto let samote (v slovenskem prevodu 2018) opisuje družino Buendia v izmišljeni vasici Macondo v Kolumbiji. Sedem generacij te družine doživlja vzpone in padce v približno stotih letih v številnih preobratih. Njeni člani so vpleteni v razvoj kmetovanja, v tehnološki razvoj mesta, v prenaseljenost pokrajine, v državljansko vojno in v vsaki na novo rojeni generaciji vznikne posameznik, ki izstopa po produktivnosti in izvirnosti, ali pa po nenavadni neumnosti. Usoda nameni rodu Buendia tako razcvet kot propad, določeni značaji posameznih junakov pa družino uničijo. Garcia Marquez v bistvu v romaneskni zgodbi ponazori kontraverzne preobrate časov šivanja in paranja, vojne in miru, itd.. Vprašanje je, ali smo živeli te čase, ki so nam bili podarjeni,  ali pa smo bili po Sartru samo nepokopani mrtveci. Žižkov 'zapovedani užitek' je drža blodnega izgubljenega sina, ki še ni našel poti nazaj k Očetu, ker podobno kot današnji potrošnik ne ve, da življenje izgublja prav tedaj, ko ga hoče pridobiti oz. užiti. Sem sodi tudi oglas tistega optika, ki napoveduje tem bolj poceni nova očala za tistega, ki je dosegel večje število let.   Tudi države so prepričane, da bodo s pridobivanjem materialnega bogastva pridobile na kakovosti življenja. Bakovićeva se zgodovinsko spominja nekdanjih treh medsebojno bojujočih in tekmujočih kitajskih kraljestev iz 3. stoletja v povezavi z boji med današnjo Rusijo, Kitajsko in ZDA. Spominjajmo se nebeškega kraljestva, iz katerega se vsako leto rojeva Jezus. Jezus pomeni upanje in verovanje v novo življenje, ki ga ne bi smeli izgubiti že zato, ker nam to hrepenenje kapital in pandemija kratita. Le tako se bo homo covidensis prebudil v nov svet.   
Nekateri menijo, da v dobi Googla naš dober spomin sploh ni več potreben. Drugi menijo, da je naša prirojena sposobnost pomnjenja nespremenljiva ali tudi, da zmožnost pomnjenja s starostjo upada. Horsley je mednarodni velemojster pomnjenja ovrže nekatere mite o sposobnosti pomnjenja, in daje več učinkovitih zamisli in spretnosti za izboljšanje pomnjenja, kar olajša učenje. Težko si zapomnimo nekatere številke, formule in druga dejstva. Pomagamo si lahko s starimi in novimi mnemotehnikami, ki jih predstavlja tudi Horsley (2021) s področja hitrega učenja in krepitve spomina. Horsley je mednarodni velemojster pomnjenja. Včasih je potreben humor, včasih zanimive domišljijske asociacije, ki ji povezujemo z novimi učnimi vsebinami. O učenju imam dve e-knjigi Učenje kot reševanje osebnih in družbenih problemov in Učenje z veseljem za veselje do življenja. Ponuja se domneva, da je način učenja povezan z načinom spominja. Entwistlovo globinsko učenje vodi do trajnega pomnjenja, površinsko pa do površnega in začasnega. Nekdaj popularno ponavljanje (lat. repetitio est mater studiorum) in utrjevanje je nujni, ne pa še zadostni pogoj trajnega spomina. Izpostavlja načelo ČOP pomeni izhodišče v čutnem zaznavanju - č, ustvarjanje domišljijskih podob – o in pretiravanje -p. Skrivnost odličnega pomnjenja je zanj v zmožnosti ustvarjanja podob z neomejeno domišljijo.  Za Horsleya so pomembna načela spomina koncentracija, kreacija, konekcija in kontinuiteta. Zanj je vsako učenje asociativno, zato ni pomembno le to, kam čutne vtise – informacije spravimo npr. v avto, telo, predele hiše, ampak tudi to, kako misli povezujemo. Informacije v smislu žive podobe spravimo na izbrano mesto tako, da jim bomo pri ponavljanju lahko sledili. Nekateri imajo t.i. fotografski spomin, ker že spontano tako delajo, kar se drugi šele učimo npr. kako priti v tok - flow, kako verovati, kako brati misli drugega, kar je pomembno za vživljanje v motive igralca, šahista, kako iskreno ljubiti itd. Kar imenujemo posluh, bi se lahko imenovalo talent oz. interes. Že zato se ne moremo vsega enako naučiti, ker nimamo enakih sposobnosti oz. inteligenc. Morda se prvotnih travm lahko spomnimo le s pomočjo terapevtske hipnoze. Steinerjevi uvidi v ugotovitve znanosti duha so skoraj neponovljivi tako kot Jungovi arhetipi.  Horsley (2021) je proces spominjanja spremenil v mentalno potovanje po krajih na zemljevidih, ki smo jih sami določili kot nahajališča informacij. Takšna skladišča so tudi prebrane knjige in prava potovanja. Zato ni nenavadno, da se podrobnosti krajev v igri 'kako postaneš milijonar' spomnijo tisti, ki so že tam bili. Takšna nahajališča so določene besede, (bivše) misli in dejanja. Zato je dobro. Če vnaprej vemo za motiv oz. namen, zaradi katerega naj si kaj zapomnimo.        
3. Načini pomnjenja  
Določene dogodke si zapomnimo namerno, druge pa nenamerno npr. ker je smešno, nenavadno. Za umetnike, filozofe so zanimive točke preobratov in analogije. Vsakodnevnim cerkvenim praznikom so se pridružili še Unescovi prazniki, državni prazniki in naši obredni prazniki (rojstni dnevi, datumi smrti). Npr. na dan svetega Štefana doživljamo praznik družine in praznik slovenske državnosti. Prakso in teorijo praznovanja razlagam v 7. poglavju e-knjige Nevrolingvistično programiranje in osebna rast. Praznovanje izhaja iz določene spominske obrednosti, ki je kot steta maša in/ali družinsko srečanje. Državni prazniki se v drugi državi spreminjajo, cerkveni pa ostajajo. Glede na vrednotenje dogodkov stari prazniki tudi zbledijo, novi pa nastajajo npr. v odnosu obeh Jugoslavij in samostojne Slovenije. 
Čutne informacije obdeluje duša po modelu spominjanja (gr. anamnesys, lat. memoria), ki ga je zasnoval že Avicenna. Duša pride do višjega znanja prek 1. zdrave pameti (lat. sensus communis), 2. moči domišljije (lat. vis imaginativa), 3. moči misli za koncepte (lat. vis cogitativa ), 4. moči presoje (lat. vis esteimativa) in 5. spomina.  Spomin omogoča oceno pomena pojavov.  Razlikujemo med spominom dejstev in spominom na to, česar naj bi se spomnili. Schubertova meni, da Sveti Duh izvablja iz nas nezavedne spomine, ki si jih neradi priznamo. Intelekt, ki gleda vase, ovrednoti informacije iz zunanjega sveta, tako da loči vsebino od duhovne oblike. Tako pride do razumevanja splošnega (idej) z abstrakcijo idej iz čutnih predmetov.  Nad prostorom in časom je pasivni intelekt povezana z Bogom. Eckhart ga v nasprotju s tradicijo Aristotela - aristotelizma imenuje tudi 'višje razumevanje' (lat. ratio superior) podobe Boga. Eckhart sledi dominikanski tradiciji Alberta Velikega. 
V spominu na nekdanjo zlato dobo nekateri napovedujejo novo. V novi realnosti bosta duša in duh najvišji sili. Kako natanko sta povezani vidni in nevidni svet? Stopnje so naslednje: 1. Duša se združi s telesom, čustvi in razumom, 2. Življenjska frekvenca je vsestranska, 3. Kolek tivni nezavedni um se prazni, 4. Stara zgodba razpada, 5. Sprostimo se v svojem višjem jazu, 6. Pojavimo se kot ptič feniks, 7. Revolucionarne spremembe v odnosih, 8. Razsvetljenje celote je že v vsakem njenem delu. (Penney, 40-57). Cilj je dvig vibracije iz 3. v 4. dimenzijo.
Nekaterim se ob ideji sprave 'stemni pred očmi', tisti, ki se zanjo iskreno prizadevajo so pa zanje enostransko pristranski, neobjektivni, nezgodovinski in reakcionarni, ker zagovarjajo neupravičeno stran. To je trajna diglosija 'dialoga gluhih'. Običajni ljudje so že zdavnaj spravljeni, ker so ugotovili, da je veliko bolj zdravo, če jim razprtije z 'boji za staro pravdo in mejnike' ne grenijo življenja. Najbolj nespravljivi so tisti, ki svojo osebno identiteto gradijo na nazivih, funkcijah, (bivših) položajih.   
Dober spomin pomeni razstavljanje in sestavljanje, kar pomeni razvrščanje elementov, predmetov, pojmov, izkušenj,… po zemljevidih sveta. Ponavljanje – reprodukcija pomeni fiksiranje identitete. Od nekdaj so poznali tudi opozicioniranje. Če poznamo različne motnje slabega spomina, poznamo tudi komponente dobrega. Če vemo, kaj nas zavaja v greh, lahko izberemo tudi pogoje vrlin oz. čistega življenja. Navsezadnje je dober spomin znak urejenega človeka v ravnotežju, kar so vedele že antične kulture. Dober spomin je odlika dobrega govornika, logika modreca, učitelja. Kvintilijan je v šoli govorništva razporejal mesta (lat. loci) na arhitekturni način in podobe. Naravni spomin se rodi z mislijo, umetnega pa utrjujemo z urjenjem, vajo. Pogosteje gre za umetni spomin. Zato Yeatesova (2019) o njem razpravlja. Mesta so npr. hiše, notranji in zunanji prostori, podobe pa  so oblike, znaki ali simulakri zapomnjenjega. Na mestu konja si predstavljamo njegovo podobo, sliko. Če se želimo naučiti mnemotehnike, lahko na mesta, ki so podobna voščenim tablicam postavimo podobe kot črke, razporeditev črk kot podob, njihova razporeditev pa je rokopis in podajanje je kot branje. Veliko gradiva terja veliko zaporednih mest. na njihovo zaporedje nas spominjajo podobe. Prevelika podobnost med njimi pogojuje zmedo.  Uporaba logičnega zaporedja je pomemben natančen mnemotehnični pripomoček. 
Yeatsova trdi, da ima vsaka doba svoj spomin. Zato jih deli na antični, srednjeveški, renesanč ni itd.   Ciceron razlikuje med memoria rerum in memoria verborum. Prvi se nanaša na dejstva, dokaze, drugi pa na podobe besed, ki jih je kar težko izbrati in zato celo Ciceron tega ne poizkuša. Nekaterim so ljubše besede, drugim dejanja, nekateri raje slišijo, drugi pa vidijo. Zato NLP govori o veččutnem učenju in s tem spominu. Vemo, da si laže zapomnimo nekaj izjemno dobrega in lepega in izjemno slabega kot pa nekaj običajnega. Izbirajmo takšne podobe, ki se trajno obdržijo v spominu. Najlaže si zapomnimo kaj izjemno grdega ali lepega. Zato velja biblijski izrek 'glejmo gor, ne dol'. Ars memorativa pravi, da si izbirajmo najbolj čustveno privlačne podobe. V tem duhu so pesniške metafore dober pomočnik. Kdor si želi zapomniti v smislu spomina stvari in spomina besed, si mora v vsakem primeru zapomniti mesta, ki so nosilci podob.   
Spomin se poraja iz neskončnega polja domišljije (gr. apeiron pri Anaksimandru), iz enega vsega pri mističnih filozofih. Aristotel razlikuje med spominom in spominjanjem. Pri spominu kot priklicu poudari dve načeli kot sta asociacija in red.  ker si najlaže zapomnimo urejene stvari, je pri priklicu treba slediti vrstnemu redu dogodkov oz. naših dejanj. Platon in Aristotel uporabljata za primerjavo vtisov v duši vosek in pečatnik. Za Platona so to kalupi – sheme idej pred rojstvom. Prav zato, ker nisem doživel ljubezni moje mame, si je nisem zapomnil. V bistvu sem se je bal, zato sem bežal od zaljubljenosti in možnih izbir. Dokler žene nisem potreboval, ni bila nobena zveza dobra.  Dobro sem se počutil kot samski. Bežal sem pred slabostmi in bolečino. Šele na osnovi zagotovil o podobnosti mene in partnerice v organizaciji Živa, sem jo začel postopno sprejemati. V bistvu sem posnemal očeta, ki se ni znal z ničemer solidarizirati. Tudi vera je bila bolj šolska kot pa osebna obveza. Avguštin je verjel, da je ideja Boga vrojena v njegovem spominu in jo mora samo odkriti. Sodi med prve bogoiskatelje. Spomin, razum in volja so pri Avguštinu tri moči duše kot prispodoba Svete Trojice. Na začetku srednjega veka so izginila pravila urjenja spomina. Ostalo je le izogibanje pijanosti. Očitno je šlo za izgubo razvojne perspektive, ki je zaživela spet v renesansi. Tomaž Akvinski je imel fenomenalen spomin. Zapomnil si je skoraj vse, kar je prebral. Nekateri psihologisti trdijo, da um ne more misliti brez predstav.  Po induktivnem sklepanju pridemo pri Aristotelu in Tomažu do splošnosti iz posameznosti. Je treba pri tem razlikovati podobo in podobnosti? Spomin delno zadeva čute, delno pa intelekt. Lažje si je zapomniti čutne podatke kot pojme, ker zanje rabimo fantazme. Biblija duhovne zadeve predstavlja po podobnosti s fizičnimi, ker intelektualno dobimo prek čutnega. V tem je Aristotelova analogia entis. 4 pravila spomina so po Tomažu: 1. kar si želimo zapomniti je treba najprej razvrstiti v zaporedje, 2. to delamo naklonjeno in vdano, 3. poiskati nenavadne podobnosti, 4. ponavljati naučeno in o tem premišljevati. Skratka  - pozorni smo na priprave. Po moje si je treba tudi zastaviti smoter, zakaj to delamo in po vsej verjetnosti tudi smoter tega smotra. Tem postopkom bi danes rekli 'vizualizacija cilja'.      
Ravnjak (1992) piše o tem, da se je treba zavzeti za igranje prave vloge, ne more ena sama zadostovati vseživljenjsko. To bi bilo preveč togo oz. zakrknjeno. To se delno ujema s kritičnim mišljenjem, ki naj bi postajalo vedno bolj kompleksno-kontekstualno oz. varno in fleksibilno in z različnimi življenjskimi oz. učnimi stili.       
Tradicionalno spomin tematizira kognitivna psihologija. V zadnjih desetletjih se množijo v okviru nevroznanosti tudi odkritja o fizikalno-kemičnih procesih v živčnih mrežah, ki so udeležene pri spominu. Rutinsko izvajanje vsakodnevnih stvari poleni možgane, medtem ko novosti spodbujajo naš um. Lawrence C. Katz, ameriški kognitivni psiholog in strokovnjak za spomin svetuje pogosto vnašanje sprememb v svoje življenje. Lahko od časa do časa spreme nite razpored pohištva v stanovanju ali za pot v službo ne izberete običajne poti, prestavite uro na drugo roko... . Spreminjanje ustaljenih navad širi nabor možnih možganskih poti, spodbuja razvoj novih povezav v naši nevronski mreži. Stimulirajte torej svoj spomin. Uporabite 'drugo roko' za umivanje zob, zavezovanje vezalk ali pisanje nakupovalnega seznama. Motorične in čutne informacije, ki jih sporoča roka, ki je navadno ne uporabljamo, aktivira roki nasprotno polovico možganov. To pa spodbudi ustvarjanje novih možganskih poti.
3.1 Raziskovanje spominskih funkcij - učenje biološko spreminja možgane
V avtobiografiji Kandel (2006) opisuje  svoj deveti rojstni dan v Avstriji l. 1938. Starši so imeli na Dunaju trgovino z igračami in tisti dan je dobil za darilo moder baterijski avtomo bilček na daljinsko upravljanje, kar se mu je zaradi navdušenja globoko vtisnilo v spomin. Žal pa je veselje ob preizkušanju zanimive igračke trajalo le kratek čas. Dva dni po rojstnem dnevu so začeli nacisti razbijati po vhodnih vratih stanovanja. Nacistična policija jim je, podobno kot mnogim drugim avstrijskim Judom, prišla sporočit, da se morajo nemudoma izseliti z najnujnejšimi potrebščinami. 
Družini Kandel je uspelo emigrirati v ZDA, kjer so starši ponovno odprli trgovino, Eric pa se je lotil študija zgodovine in literature. V študijskih letih se je navdušil za psihoanalizo in začel prebirati Freudova dela. Annina starša pa sta bila vplivna psihoanalitika, ki sta pomembno prispevala k povojnemu razmahu psihoanalize v ZDA. Na njunem domu so se zbirali mnogi ugledni psihoanalitiki in razpravljali o najrazličnejših zanimivih problemih delovanja misli. Erik je pogosto prisostvoval tem pogovorom, zato se je odločil, da ne bo postal zgodovinar, ampak psihiater. 
Kandela je vedno najbolj zanimalo, kako delujejo možgani. Specializiral je psihiatrijo in postal terapevt, vendar se je ob klinični praksi lotil tudi empiričnih raziskav bioloških procesov, ki v možganih tvorijo misli. Že zelo zgodaj si je zadal zelo ambiciozno nalogo, da bo odkril biološke temelje psihoanalize. Enemu izmed vidnejših ameriških raziskovalcev  je predstavil načrt delovanja možganov. Mentor je Eriku svetoval, naj se projekta loti počasi in sprva preučuje le po eno možgansko celico. Kandel je mentorjev nasvet vzel resno in v naslednjih 90ih počasi in vztrajno razreševal najprej na prvi pogled preprosto vprašanje, kako deluje spomin na ravni posameznih molekul in celic. Lotil se je analize nevronskih povezav pri morskih zajčkih (Aplysia), ki so se izkazali za izvrstno modelsko žival, saj imajo relativno majhno število zelo velikih nevronov. V človeških možganih je približno sto milijard nevronov, goli polži Aplysia pa jih imajo le dvajset tisoč. Najprej je podrobno preučil živčni sistem teh polžev in razvil metode, s katerimi je lahko raziskoval, kaj se dogaja na ravni celic in molekul, ko se učijo. Uspelo mu je najti dokaj neodvisen skupek nevronov, ki uravnavajo spontani odziv živali na določen dražljaj. Ugotovil je, da se ob ponavljajočih se šibkih dražljajih žival nauči, da dražljaj ni nevaren, zato se sčasoma ne odziva več refleksno. A če je dražljaju nenadoma sledil še šibek elektrošok, se je žival ponovno priučila, da je dražljaj morda lahko nevaren, zato se ji je refleksni odziv ponovno vzpostavil. 
Sprva je ameriški psihiater in raziskovalec delovanja možganov Kandel spoznal, da tudi pri teh malih morskih živalih obstaja razlika med kratkotrajnim in dolgotrajnim spominom. Kratkotrajni spomin traja le nekaj deset sekund, nato pa se izgubi, medtem ko se dolgotrajni spomin pri morskih zajčkih ohrani več dni in tednov. Izkazalo se je tudi, da je mehanizem vzpostavitve dolgotrajnega spomina pri polžih enak kot pri ljudeh: če neko veščino ali znanje ponavljamo, se nam utrdi in iz kratkotrajnega nastane trajnejši spomin.
Kandel je izvirnimi eksperimenti s sodelavci prišel tudi do spoznanja, da nastanejo pri tvorjenju kratkotrajnega spomina le funkcionalne spremembe na sinapsah, povezavah med posameznimi nevroni. Pri tvorjenju dolgotrajnih spominov pa pride do nastanka novih sinaps oz. novih povezav med živčnimi celicami. Ključno spoznanje je, da se nam ob učenju fiziološko spreminja anatomija oz. struktura povezav med nevroni. Ko se nekaj naučimo, v naših možganih nastanejo nove povezave zapisov tega, kar smo se naučili. Eric Kandel je leta 2000 prejel Nobelovo nagrado za medicino.
Če si poenostavljeno analogno predstavljamo sinapso oz. povezavo dveh živčnih celic kot mejni prehod med državama, tvorjenje kratkotrajnega spomina po tej analogiji pomeni, da država na obstoječi mejni prehod pošlje več policistov, s čimer doseže, da je pretok ljudi čez prehod hitrejši. Dolgotrajni spomin pa se tvori takrat, ko država odpre nove mejne prehode, s čimer spremeni samo strukturo meddržavnih cestnih povezav. Ključno vprašanje pri tem je, kako se ti mehanizmi pošiljanja policijskih okrepitev na mejne prehode in odpiranje povsem novih prehodov odvijajo na molekularni ravni v živi celici.
V začetku 60ih let sta francoska biologa Jacques Monod in François Jacob s poskusi na bakterijah odkrila mehanizme, kako celica določa, kateri geni, ki so shranjeni v zapisu njene DNK, so aktivni. Čeprav vse celice v telesu posameznika nosijo enak genski zapis, se po videzu in funkciji, ki jo opravljajo, vseeno bistveno razlikujejo. Vzrok razlik je v tem, da so v njih aktivirani različni geni, kar pomeni, da ne nastaja povsod enaka mešanica proteinov, ki celice pripravijo, da za telo opravljajo posamezne biološke funkcije. Ob študiju njunih dognanj je Kandel pomislil, da so mehanizmi vklapljanja in izklapljanja določenih genov ključni tudi za pretvarjanje kratkotrajnih spominov v dolgotrajne.
Kandel je pokazal, da se morajo pri tvorbi dolgotrajnega spomina aktivirati tudi nekateri geni v celičnem jedru, ki sprožijo tvorjenje proteinov, s pomočjo katerih celica ustvarja nove sinapse. Ko se določen dražljaj – impulz ponavlja, s tem pogojujemo, da mora biti vsaj po  analogiji okrepljeno število paznikov dlje časa na mejah. To v 'državni upravi' oz. celičnem jedru zaznajo in zato pošljejo na mejo gradbince (encime), ki zgradijo nove mejne prehode (sinapse). Analogije so dober pomočnik za ohranjanje spomina. Pazniki oz. policija na državni meji pomenijo toliko kot proteini v celičnih sinapsah. 
Proces izgradnje novih sinaps naj bi bil selektiven, saj ne bi bilo smotrno, da bi se tudi dolgotrajno shranjevali vsi kratkotrajni spomini. Kandel omenja primer boksarja, ki sredi borbe zaradi udarca v glavo izgubi zavest. Kasneje v slačilnici, ko pride ponovno k sebi, se zelo verjetno ne bo mogel spomniti, kaj se je dogajalo v ringu, čeprav je njegov spomin do udarca vse vtise normalno beležil. Izguba zavesti ne more iz kratkotrajnih spominov pretvoriti vtisov v dolgotrajni spomin. Zadnji kratkoročni spomini so zanj izgubljeni. Intenzivno emocionalno stanje ob avtomobilski nesreči pa pogojuje tvorjenje dolgotrajnega spomina, kar pomeni, da se bo priča dogodka lahko zelo natančno in živo še dolgo spominjala vseh podrobnosti, ki so se ji dogajale v takšnih izrednih trenutkih.
Čeprav je Kandel večino življenja posvetil raziskovanju mehanizmov tvorjenja spominov, je bil vrsto let tudi aktiven terapevt. Zaradi navdušenje nad psihoanalitsko terapijo ga je motiviralo, da je raziskoval delovanje možganov. Psihoanalitične metode proučevanja subjektivnih izkušenj bi se na osnovi medosebnih pogovorov bolj povezovati z nevrozna nostjo, ki preučuje biološke temelje delovanja možganov. Naslednji velik korak na področju raziskav spomina bo, ko bodo odkrili možganske mehanizme, kako zavestna pozornost vpliva na tvorbo prav določenih trajnejših spominov. Morda pa že zdaj vemo, kako vpliva na kratkoročnega in epizodnega. Pozornost vpliva na trenutno zapomnitev zaradi retencijskega vtisa. Izkušnje kažejo, da nesistematičnost pomeni površnost in nedoslednost. 
Kahneman (2016) opredeljuje prvi način (sistem 1) kot hitro, intuitivno in čustveno razmišljanje, drugi način (sistem 2) pa je počasnejši, bolj premišljen in temelji na logičnih predpostavkah. Avtor v tem svojem edinem knjižnem delu, ki je namenjeno širši publiki, strokovno in premišljeno opiše, kako naše odločitve izvirajo iz prepletanja teh dveh načinov razmišljanja, ne glede na to, ali gre za vsakodnevne odločitve ali pa za zahtevnejše kognitivne procese, kot je recimo dolgoročno načrtovanje pomembnih bivanjskih in delovnih strategij. Področno razlikujemo 6 vrst mišljenja, glede na hitrost in levo ter desno polovico možganov pa sta pomembni le dve. 
Kahneman (2016) jasno analizira, kdaj lahko in kdaj ne smemo zaupati svoji intuiciji, ter kako lahko čim bolje izkoristimo prednosti vsakega od načinov razmišljanja in njunega prepletanja. Predstavljeni so poučni vpogledi v proces nastajanja odločitev, ki so nato preslikani v naše zasebno in poklicno življenje. Za mnoge veljajo Kahnemanove ugotovitve o  pomanjkljivostih strokovnjakov npr. o pretirani samozavesti, kognitivni lahkoti, meta-kognitivni lenobi, kljub njihovemu svetovljanstvu. Videti je, da nama ni za to, da bi razumela moje motive, ker jih že njena in moja starša nista. Ne zdravita svojih bolečin. Škoda je, da nam intelektualcem že kronično primanjkuje aristokracije duha.
Šešok (2006) definira naš spominski sistem kot temelj delovanja mnogih kognitivnih funkcij, obenem pa je od delovanja drugih kognitivnih procesov odvisen. Povezuje različne podsiste me. Vsaka spominska funkcija opravlja sposobnost sprejemanja-registriranja, shranjevanja in obnavljanja informacij. V teoretičnih psiholoških raziskavah je najbolj pogost model, ki nam omogoča pojasniti delovanje spomina, časovno utemeljen model, ki predpostavlja, da je možno razdeliti spomin na 1. senzorni spomin, 2. kratkoročni oz. delovni spomin ter 3. dolgoročni spomin. Spomin je proces. Teorija procesiranja informacij pojasnjuje, da obstaja pet procesov, ki so vključeni v katero koli vrsto spomina:, vkodiranje, shranjevanje, konsolidacija in obnavljanje informacij. Šešok opredeljuje tudi nekatere najbolj pogoste teorije pozabljanja. Za Nietzscheja je življenjsko potrebno tudi pozabljanje. 
Joe Dispenza (2018) razkriva dobre razloge za učinek placeba, ki smo že mi sami, ko si dokažemo najmogočnejše zmožnosti zdravljenja, ustvarjanja čudežev in dolgoživosti! Znanost jemlje resneje od večine dosedanjih znanstvenikov. Povezuje epigenetiko, nevroplastičnost in psihonevroimunologijo. Oblikuje logični sklep: svoje možgane oblikujemo z mislimi, čustvi, nameni in transcendentalnimi stanji, ki jih izkusimo. Dispenza nas vabi, da oblikujemo novo telo in si ustvarite novo življenje. Dispenza ve, da ti občutki neudobja biološki odziv na razkroj starega jaza.
2. del knjige 'Placebo ste vi' nam prinaša meditacijske vaje, pri katerih se zaželeno konkretno uresniči. Brez težav lahko meditiramo sami neposredno preizkusimo pestro paleto zmožnosti, kako biti sam svoj placebo. Dispenza namerava spremeniti naša že biološko pogojena prepričanja in zaznave. Šele tako lahko navdušenje nad našo boljšo prihodnostjo uresničimo na snovni ravni. Dobro bi bilo, če bi se spomnili kakšnega primera, kjer nam je placebo uspel. Gabriele tudi meni, da imamo takšne izkušnje že v celičnem spominu. Čim več tem bolje.   
Bruce H. Lipton (2020) nam predstavi svoje poskuse in poskuse drugih vodilnih znanstve nikov, ki natančno razlagajo mehanizme, s pomočjo katerih celice prejemajo in procesirajo informacije iz okolja. Posledice teh raziskav radikalno spreminjajo naše razumevanje življenja, saj nas učijo, da naše biologije ne nadzoruje DNK; namesto tega na DNK vplivajo signali iz celičnega okolja, vključno z energijskimi informacijami, ki jih oddajajo naše pozitivne in negativne misli. Ta združitev najnovejših in najboljših raziskav s področja celične biologije in kvantne fizike nam ponuja upanje in pomeni velik preboj, saj nas uči, kako lahko svoje telo spremenimo s spremembo svojih prepričanj.

Lipton (2020) nam odkriva:
- dejstva o 'pametnih' celicah: zakaj in kako nas lahko naučijo veliko o umu in telesu;
- znanstvene dokaze, ki nam pokažejo, da geni ne nadzirajo biologije;
- vznemirljiva odkritja epigenetike, novega področja biologije, ki razkriva skrivnosti, kako okolje oz. narava vpliva na vedenje celic brez spreminjanja genetskega koda; 
- zakaj je znanje o celičnih membranah, ki predstavljajo resnične možgane celičnih operacij, pomembno za nas;
- zakaj bodo odkritja kvantne fizike vplivala na nova izjemna medicinska odkritja?
- Biologija optimalnih prepričanj imajo kot pozitivne misli globok učinek na vedenje in gene le tedaj, kadar so v harmoniji s podzavestnimi programi;
- zakaj morajo celice in ljudje rasti in kako strah zaustavi to rast?;
- kaj je zavestno starševstvo? To nam bo kot 'nekdanjemu' otroku razkrilo vpogled v vpliv programiranja na nas;
- Lipton je svoj svetovni nazor razvil od agnostične biologije do holistične paradigme znanosti.

Računalnik precej bolj sistematično shranjuje informacije kot možgani. Informacije shrani na točno določenih mestih in jih obdeluje zaporedno in postopno. Možganski procesi pa potekajo vzporedno več delih hkrati. Možgani posamezne 'koščke' spomina na isto stvar shranijo v različnih delih sami sebe. Ko spomin prikličemo, živčni impulzi iz posameznih delov možganov povežejo shranjene delčke spomina in jih združijo v smiselno celoto. Tako spomin na barvo določene obleke prikličemo iz enega dela možganov, spomin na parfum vašega partnerja iz drugega, zvoke spet iz tretjega, svoje razpoloženje pa iz četrtega. Za tvorjenje spomina je torej odgovornih več možganskih področij, od katerih so najpomembnejši hipokampus, amigdala in možganska skorja.
Resne motnje spomina so pri starostnikih največkrat prvi znaki demence in se pri veliki večini postopoma slabšajo. Demenca je splošen izraz za izgubo spomina in drugih intelektualnih zmožnosti. Je dovolj resne narave, da ogrozi vsakdanje življenje. Obstaja več oblik demence; nekatere so pogostejše kot druge. Pri vseh pa je ta bolezen kronična in terminalna. Močno  poslabša kakovost življenja. Dosedanja zdravila lahko le upočasnjujejo Alzheimerjevo bolezen. Treba je ostati čim dlje telesno in duševno dejaven. Raziskave so pokazale, da je pri družabnih osebah, ki berejo, igrajo namizne igre, rešujejo križanke ali igrajo inštrument, tveganje za razvoj Alzheimerjeve bolezni manjše. Začetek bolezni lahko prestavijo tudi 1. uravnotežena prehrana z veliko mineralov in vitaminov, 2. redna telesna vadba in 3. strogo izogibanje škodljivim razvadam, kot sta kajenje in pitje alkohola.
Gingko biloba je najstarejše drevo, ki raste na Kitajskem (pred ledeno dobo je raslo povsod) in doseže visoko starost do 1000 let.  Ima učinkovine izvlečka, ki so flavonski glikozidi in terpeni, ki širijo žile, preprečujejo zlepljanje krvnih ploščic in tako izboljšujejo pretočnost krvi. Z uravnavanjem presnove varujejo celice in tkiva pred poškodbami, ki jih povzroča pomanjkanje kisika. Izvleček iz dvokrpega ginka tudi izboljša prekrvljenost možganov in okončin, saj odpravlja občutek hladnih nog, bolečine pri hoji, ščemenje in otrplost. Spominjam se, da sta oba starša uživala nek drug kemijski preparat proti strjevanju krvi. 
Ebbinghaus je prvi raziskoval fenomen pozabljanja. Zanj je pozabljanje logaritmična funkcija, kar so drugi potrdili. Na začetku je izjemno hitra, nato pa je padec krivulje vse manjši. Pozabljanje zrcali stopnjo izgube informacij oz. njihovo nedostopnost, saj nezmožnost »spominjanja« še ne pomeni, da je bila določena informacija izgubljena za vedno. Pozabljanje v okviru kratkoročnega spomina ima celo pozitivno funkcijo, saj bi se sicer naš um zapolnil z mnogimi trivialnimi, nepomembnimi informacijami, tako da bi bilo skorajda nemogoče izbrati najpomembnejše med njimi in uporabiti le tiste, ki bi jih potrebovali za sprejemanje določenih odločitev. Po eni strani nam pozabljanje nepomembnega omogoča, da si zapomnimo pomembno. Težava nastane, ko pomembnih reči nimamo v delovnem spominu. Obstaja več teorij, ki skušajo pojasniti procese pozabljanja, naj omenim le štiri pogosto omenjene razlage. 
1. Po Freudu naj bi neprijetne ali nesprejemljive spomine namerno pozabljali. Potlačeni so v podzavest s prepričanjem,  da posamezniku z njimi ni potrebno živeti. Mnogi se strinjajo, da je tovrstna motivacija pozabljanja možna. 2. Izkrivljanje nastaja zaradi vpliva interesov in vrednot na spomin. Lažje si zapomnimo stvari na način, kot si jih želimo zapomniti. Ilustrativen primer je naloga, ki zahteva od posameznika, da si skuša zapomniti naslednje besede: 'postelja, počitek, zbujanje, utrujenost, sanje, noč, hrana, udobje, zvok, buden, zabava, smrčanje'. Ko ljudi vprašamo, katere besede so si zapomnili, jih večina navede tudi besedo 'spanje' le zato, ker je večina besed na seznamu povezana s to besedo in se zdi, da bi ta beseda morala biti na seznamu. 
3. Ugašanje (sčasoma sledi razpad spominskih sledi). Ta razlaga predpostavlja, da naj bi vsi spomini pogojevali neko 'spominsko sled' v možganih, ki postopoma 'ugasne', zlasti če je ne rabimo. To je ena izmed najstarejših in najbolj razširjenih razlag pozabljanja. 
4. Interferenca za razliko od ugašanja ni odvisna od časovne komponente, ampak naj bi bilo pomembno, kaj se v tem času dogaja. Večino pozabljenega je posledica interference ostalih naučenih vsebin. Interferenca se ne nanaša toliko na količino novo naučenih informacij, temveč bolj na vsebino, kaj je torej tisto, zaradi česar pozabimo. Kadar naučene informacije ovirajo priklic nedavnih informacij govorimo o 'proaktivni interferenci'. Če pa nedavne informacije ovirajo priklic davnih informacij govorimo o 'retroaktivni interferenci'. To lahko ponazorimo s primerom: recimo, da smo prejšnji teden na poslovnem sestanku spoznali skupino ljudi, nekaj novih znancev pa smo pridobili prejšnji večer na zabavi. V primeru, da se želimo spomniti imen ljudi z zabave, se nam lahko zgodi, da se nam bodo nenehno vsiljevala le imena ljudi s sestanka – govorimo o proaktivni interferenci. O retroaktivni interferenci pa govorimo takrat, ko se ne moremo spomniti imen ljudi s sestanka, 'ker se nam nenehno vsiljujejo imena ljudi z zabave'. Skratka podobne informacije se med seboj motijo. Pojav interference pogojuje večino pozabljenih informacij. Za druge teorije pa ne obstaja dovolj empiričnih dokazov, da bi z njimi lahko objektivno pojasnjevali proces pozabljanja.  
Nevroznanstveniki se v zadnjem času posvečajo raziskovanju možganov kot celote, saj skušajo pojasniti, katera so ključna možganska področja in potencialni molekularni mehanizmi za tvorjenje spominov. Opisi delovanja spominskega sistema temeljijo na teoretičnih modelih, ki se ob razmahu slikovnih študij spomina vse bolj razvijajo in dopolnjujejo. Društvo Sinapsa vsako leto prireja enotedensko obveščanje javnosti o novejših izsledkih na področju delovanja možganov. 
Voltaire je zapisal, da roditi se dvakrat ni nič bolj presenetljivo kot roditi se enkrat. Vse življenje je vstajenje. Jim Tucker že dobro desetletje proučuje nenavadne primere otrok, ki pravijo, da se spominjajo prejšnjih življenj. Vrnitev v življenje je prvoosebna pripoved o njegovih izkušnjah s številnimi neobičajnimi otroki in se osredotoča predvsem na ameriške primere, pri čemer predstavi zgodbo vsake od družin in opiše Tuckerjevo raziskovanje.

Tucker (2021) je odkril primere, ki podajajo prepričljive dokaze o tem, da nekateri otroci resnično premorejo spomine na prejšnja življenja. Bralci bodo spoznali dečka, ki opisuje prejšnje življenje na majhnem otoku. Ko ga Tucker odpelje na otok, tam odkrije podrobnosti, ki se srhljivo ujemajo z dečkovimi izjavami. Neki drugi deček pokaže na fotografijo iz 30. let 20. stoletja in izjavi, da je bil včasih eden od moških na njej. Po napornem delu identifikacije tega moškega se izkaže, da se številni dečkovi spomini ujemajo s podrobnostmi iz njegovega življenja. Tretji deček pa kmalu po svojem drugem rojstnem dnevu začne pripovedovati o spominih, da je bil med drugo svetovno vojno pilot, ki jim ga uspe identificirati. Videti je, da pri njih drži ideja reinkarnacije. 
Razlikujemo tri vrste spomina. 1. Epizodični spomin je spomin na pretekle dogodke v prostoru in času. 2. Semantični spomin je spomin na skoraj vse šolsko in podobno znanje, ki smo si ga pridobili. 3. Proceduralni spomin je spomin za spretnosti in veščine, ki smo si jih pridobili. To so veščine kot npr. vožnja s kolesom, drsanje in druge fizične spretnosti, kuha nje, ročne spretnosti oz. obvladovanje kakršnih koli procesov. Zastavlja se vprašanje, kateri spomina najbolj rabimo in kateri nam primanjkuje. Nekateri najbolj pozabljajo besede tujega jezika, drugi, kam so stvari založili, tretji se morajo po imobilizaciji zaradi bolezni ponovno naučiti gibalnih veščin, sicer trajno ostanejo na berglah. Nas npr. koronavirus ne prikrajšuje toliko za pomnjenje šolskega znanja kot ne dopušča mladini, da bi si ga veččutno pridobili. To bi imenovali senzorni spomin.   
Dean Komel (2018) trdi, da spomin ni le bistvena tema filozofije, temveč je filozofija po svojem bistvu spomin. Je to zaradi Heglove teze 'bistvo je bivše' in zaradi Hedeggerjevega opozorila na pozabo biti'. Moderna filozofija Mirta Komelja (2021) je zastavljena tako, da pomeni razvoj moderne filozofije obenem samorazvoj. To je redka vrlina,   je največ, je non plus ultra pomeni nič več, ker je že to najboljše. Vsak posebej Naj bi si odgovoril, kdaj in v čem je najboljši, v tem, kar mu drugi voščijo, da si privošči za svoj rojstni dan. To je kairos radostni trajajoči trenutek, album najlepših spominov.     
Za spomin se zavzema tudi umetnost, saj naj bi jo navdihovale Muze, hčerke Mnemozine. Naše avtobiografije bi bile brez spomina prazne tako kot se iz narodne zgodovine ne bi imeli česa naučiti. Znanje je v bistvu spominjanje, saj se protokoli in pravila oblikujejo na večkrat preverjenih praksah. Spominjanje nadalje obeležuje ponavljajoče verske obrede, molitve, vaje za pridobivanje in ohranjanje veščin. Spremlja človeško življenje v krogotoku življenja in smrti. Zaradi 'ohranjanja spominov pišemo memoarje, (avto)biografije, slikamo (avto)portre te, snemamo fotografije in filme, vzdržujemo arhive, postavljamo spomenike in nagrobnike ... Vse to je pogled v preteklost. Smo že zmeraj ozrti vanjo, tako kot smo zazrti v prihodnost. Zdi se, da vsakokratni pogled v preteklost še bolj opredeljuje pozaba, ki je značilna za bežečo sedanjost. Spominjanje je morda beg pred praznino pozabe. Zato  spominjanju radi  dodamo pomen 'trajnosti' in 'večnosti'. Kaj je močnejše spomin ali pozaba? Tega ne vemo. Po starogrškem izročilu Mnemozine in Lethe, reka Spomina in reka Pozabljenja, pritekata iz istega izvira. 
Misel običajno pomeni: ideja, predstava, mnenje, domislek. Začetna beseda ‘Gedanc’, ‘pomislenie’ pove: zbrano, vse zbirajoče Gedenken, spomislenje, pamet(enje). ‘Der Gedanc’ pove toliko kot das Gemüt, čud, der mout, srce (Heidegger, 2017, 121–122). Odnos med mislijo in spominom Heidegger s pomočjo starovisokonemške besede Gedanc, pomislenie, zastavi iz vzajemne vznesenosti z zahvalnostjo (Dank). Lahko rečemo, da se Dank tu vplete zgolj zaradi besednega sozvočja z Denken. V zahvali je prisotno sozvočje, ki uglasi misel in spomin. Iz njunega uglaševanja pa morda nastopi ubranost zahvalnega? V uglaševanju, zvenenju, zvočnosti in ubranosti govori govorica. Reči 'širijo se glasovi' je isto kot reči 'širijo se govorice'. Govorici je morda še bolj kot širjenje na način glasovnega razleganja lastno, da skriva (čuva, ohranja, varuje) govorjeno v skrivnost svojega bistva in vsega, kar se je mogoče spomniti ter spominja na nekaj. Sled skrivnosti ne izhaja iz spominjanja, marveč iz pozabe, če jo razumemo, da »prihaja v skritost«. To velja posebej spomniti in pomniti, saj krije nagovor, ki da misliti, oziroma ji podari zbranost misli. 'Zbranost misli' je bistveno zmislenje. Nagovorjena je od bistvene podarjenosti, ki se ji lahko samo zahvalimo za dogodevanje našega bistva. Zahvalnost ni zgolj to, kar lahko izrazimo nekomu, marveč sama najnepos rednejše izpoveduje naše notranje bistvo, naše 'bitje in žitje'. Mišljenje je bilo nekdaj povezano s spominom in zahvaljevanjem. To pa je bilo povezano s srcem kot našim izvirnim bivanjem. Je njuno soizviranje tudi poreklo misli in izvor uma, ki po filozofskih naukih ne velja le kot določilo človeškosti, pač pa tudi in predvsem boštva. Um velja za božansko zmožnost človeške duše. Vendar um ni isto kot misel, umevanje ni isto kot mišljenje, razumevanje ni isto kot razmišljanje in premišljanje, doumevanje ni isto kot domišljija, izum ni isto kot domislica ali izmislek. Um in mišljenje sta smiselno različna, vendar oba naravnana na smisel. Um ima svoje smiselno izhodišče v zaznavanju, mišljenje v spominja nju, vendar so umske zmožnosti najtesneje povezane z zapomnjenjem, medtem ko mišljenje zaznamuje dojemljivost. Grški 'nous' enkrat prevajamo kot 'um', 'umnost', drugič kot 'mišljenje'. Velik del sodobne filozofije, s heideggerjansko linijo na čelu, se odpoveduje umu, kolikor je z njim speta metafizična moč in oblast predstavljanja, hkrati pa se ne odreka misli. Heidegger postavlja mislenje ob bok pesnjenju. Mislenje, ne mišljenja, kolikor slednje označuje nam dano umsko dispozicijo. Zdi se, da smo jo sami izumili, sicer pa jo še bomo v obliki umetne inteligence. Ta bo oz. je že mnogo pametnejša od nas. Svojo 'pamet' črpa iz pomnilnika. 
Pomnilniška pamet ni pomnjenje, ki je zadolženo izviru spomina in pozabe ter po njem mnogovrstno zaukazano. Tako Homer v Odiseji boginjo Ateno opeva kot polimetis, 'premeteno, preudarno, polno pameti', da lahko v marsičem svetuje človeku. Pomnilniki omogočajo nepregledne množice izračunavanj in preračunavanj, a nikomur ničesar ne izkazujejo – ne človeškosti ne božanskosti. Pomniki se ne morejo hvaliti s super pametjo, zmorejo pa izkazovati hvaležnost vsemu, kar prebiva v prostranstvu sveta. Človek postavlja pomnike, kolikor ni le nadarjen za to in ono spretnost, pač pa tudi obdarjen s tem, da se spominja na in ima to, kar spominja na, v čemer se prepozna tudi um in umetnost. Morda, ker je človek po Hölderlinovi besedi nerazložljivo znamenje. Ogledujemo si npr. starodavne znamenitosti, ki imajo svoj arche, izvor vladanja. Takšna arheologija je tudi filozofija. Pred Foucaultem je to pojmovanje uveljavil Edmund Husserl. V nekem fragmentu v 30ih letih prejšnjega stoletja, tako zapiše: Fenomenološka arheologija, odkopavanje konstitutivnih zgradb, ki so skrite v svojih stavbnih členih, zgradb aperceptivnih / čutnih storitev, ki so pred nami izgotovljene kot izkustveni svet. ‘Vpraševanje nazaj’ in potem razkrivanje posameznih storitev, ki vzpostavljajo bitni smisel, do zadnjih, archai, da bi od teh navzgor spet lahko ustvarili v duhu samoumevno enotnost tako raznovrstno fundiranih bitnih veljavnosti z njihovim relativno bivajočim. Kakor pri običajni arheologiji: rekonstrukcija, razumevanje v ‘cikcaku’ (Husserl, 2005, 5). 
V filozofiji, znanosti in umetnosti nastajajo spomini na avtorje, ki so se spominjali svojih prednikov in s preinterpretacijo njihovih dosežkov ustvarjali nove interpretacije. Tako je bila Frances Amelia Yates (1899–1981) angleška zgodovinarka, ki je v svojem življenju študijsko raziskovala idejne in kulturno filozofske teme in gibanja v dobi renesanse. Skoraj 40 let je aktivno sodelovala z znanim Institutom Warburg v Londonu in je bila občasno tudi univerzitet na docentka. V skladu s tradicijo raziskovalnega dela Instituta Warburg je tudi sama razvijala interdisciplinarno metodo raziskovanja intelektualne zgodovine in se v svojem študiju prenosa in razvoja idejnih izročil posvetila manj znanim idejnim tokovom, kot so t. i. okultne vede, hermetično izročilo in umetnost spomina ter njihovemu vplivu na filozofijo, umetnost in kulturo v 15. in 16. stol. Eruditsko je pokazala, kako so pri nekaterih avtorjih prav omenjena izročila pomembno vplivala na inovativne epistemološke prijeme, ki so posredno pogojevali nastanek novoveške intelektualne kulture. Tovrstnih študij pri nas ni. 
Raziskovalci so v anatomiji spomina ugotovili:
1) spomin je funkcija možganov, ki je ločena od ostalih miselnih sposobnosti,
2) osrednji senčni reženj je odgovoren za dolgoročni spomin ter
3) spomin temelji na več sistemih, ki delujejo v medsebojni povezavi in v različnih nevro-anatomskih predelih.
Danes vemo, da je v možganih za spomin najodgovornejši hipokampus, sodelujejo pa tudi amigdala, neostriatum in mali možgani (Squire, 2004). Sposobnost začasnega vzdrževanja omejene količine podatkov v mislih, ki jih lahko nato uporabimo za učenje, vzorčenje in pripravo na odziv, imenujemo kratkoročni oz. delovni spomin. Omogoča nam npr., da si za krajši čas zapomnimo določeno telefonsko številko.
Za naš delovni spomin je odločilen prefrontalni korteks, torej možganska skorja čelnega režnja, za katero vemo, da je pomembna za vzpostavljanje pozornosti, sprejemanje odločitev in dolgoročno načrtovanje. Ljudje s poškodbo v čelnem režnju niso amnezični, ampak imajo številne težave pri uporabi spomina. Čelni reženj možganov je torej pomemben za procesira nje, spremljanje, organizacijo in uporabo spomina (Baddeley &  Hitch, 1974). spominsko znanje je reproduktivno, ker je tisočletja veljal pregovor 'repetitio est mather studiorum'. To je bil čas mitov, ki so se ohranjali po ustnem izročilu iz roda v rod. vendar pa tudi miti niso statični, ampak se miturgično spreminjajo npr pri inačicah Antigone in drugih del.  
Oblikovanje novih spominov v sklopu dolgoročnega spomina zahteva dolgoročne spremembe v možganih. To so spremembe v mreženju nevronov in spremembe v sinapsah, kjer poteka kemijski prenos sporočil med nevroni. Sposobnost sinaps, da se lahko preoblikujejo in spreme nijo, imenujemo sinaptična plastičnost. Dolgoročni spomin se oblikuje s spremembo v številu in obliki sinaps, v številu prenesenih kemijskih sporočil (nevrotransmiterjev) in številu receptorjev, ki ta sporočila sprejemajo.
Danes nam nove tehnike omogočajo vedno hitrejše pridobivanje znanja o molekularnih mehanizmih spomina. S pomočjo farmacije in drugih biotehnoloških ved spreminjamo sinaptično plastičnost in tako zdravimo nekatere bolezni, povezane z motnjami v spominu. Razvijajo na primer terapije za s sinapsami povezane nevrološke motnje, kot je izbris škodljivih spominov v povezavi s post-travmatsko stresno motnjo. Vse bolj pa se znanost razvija tudi v smeri terapij za pospeševanje sposobnosti učenja in pomnjenja.
Vrste spomina so še aktivni oz. delovni in pasivni, trenutni in trajni, senzualni glede na prevladovanje čuta zaznavanja v VAKOG sistemu. Spomin je v individualnem in kolektiv nem nezavednem, ki hranita 'učenje, ki je 'naš zaklad'. Ta Delorseva metafora nakazuje, s kakšnimi nameni in načini se kaj učimo – da bi vedeli, sodelovali, se spreminjali in delali.  Tako naša naravna kot umetna, robotizirana inteligenca uporabljata različne vrste spomina. Pomemben je namen iskanja nečesa novega. Pogosto ne najdemo ustreznih informacij, ker se premalo zavedamo načinov shranjevanja, arhiviranja. Umetna inteligenca nas prekaša v hitrosti in povezanosti. Jezus pravi, kdor z mano ne zbira, raztresa, kar pomeni 'izgublja'.     
S staranjem nam slabi spomin. Dejstvo je, da nekatere možganske povezave in zmožnosti spomina niso nujno povezane s staranjem. Življenjski slog in vsakodnevne aktivnosti za izboljšanje spomina lahko močno pripomorejo k zdravju naših možganov in kepijo našo sposobnost, da si zapomnimo stare in nove informacije. Naši možgani dnevno oblikujejo nove celice in nove nevronske povezave, če jim zagotovimo tisto, kar potrebujejo.  Na to vplivajo vse naše vsakodnevne dobre in slabe navade. Nekateri nam predstavljajo najpogostejše vzroke, zakaj pozabljamo in kdaj so težave s spominom lahko resne. Zaupajo nam nasvete, trike in strategije, ki lahko okrepimo spomin in izboljšamo koncentracijo.
Vojko Kavčič (2015) raziskuje kognitivno in vedenjsko psihologijo na Univerzi v Rochestru. Zlasti demenco in alzheimerjevo bolezen. V Umovadbi nas Kavčič seznani z anatomijo in delovanjem možganov in nato opiše procese staranja. Pri tem so ključni dejavniki možganske kapi in poškodbe glave, dedne zakonitosti, srčno-žilni dejavniki, depresija, čezmerna teža in sladkorna bolezen. Nizek nivo izobrazbe s slabo aktivnostjo izkazuje povečano tveganje, zanjo medtem ko visoka intelektualna aktivnost upočasnjuje njen razvoj. V drugem delu so raznovrstne vaje za urjenje možganov, namenjene praktični krepitvi in ohranjanju raznovrstne možganske sposobnosti (od vadbe pozornosti in krepitve raznih vrst spomina do vaj za urjenje prepoznavanja perspektiv in vidno-prostorskega zaznavanja). 
Ljudje imamo pravico do ustvarjalne domišljije, ne pa domišljavosti. Vprašanje je, kako gojiti pesniško domišljijo (gr. nous poietikos) med teorijo (nous theoretikos) in prakso (gr. nous praktikos). Jennifer Clement je predsednica mednarodnega PEN kluba. Zasnovala je manifest za demokracijo domišljije. V njem se bori proti avtocenzuri, ki je naš notranji blokator. Spominjam se Disneyeve tehnike spodbujanja ustvarjalnosti, kjer je avtocenzura le korektor. Z romani se da nezavedno spodbujati družbene spremembe. Poezija pa je že kar subverzivna, ker se je ne da kupiti in prodajati. Novinarstvo ne more storiti več kot pisanje o tem, kar boli, ker gre v obeh primerih za zgodbe. 
Rak piše, da se pri nas všečne neodgovorne izjave kar množijo. Revolucionarni posegi v družbo, ki so bili improvizirani, so propadli. Predlaga drobne spremembe po majhnih korakih. Liu Xiaobo je bil kot kitajski politični disident in zapornik Nobelov nagrajenec za mir. A umrl je za rakom na jetrih 'brez sovražnikov'. 'Vsak berač svojo malho hvali' in to posredno tako, da kritizira druge.  Kot da ne bi poznali bogastva raznobarvnosti in kompleksnosti mišljenja, ampak le črno-beli film. Privlačnost poenostavljenih bližnjic je populistična neodgovornost. Indeks demokracije pri nas po mednarodnih kriterijih raste. Kako naj bi ZDA in EU zaščitili intelektualno lastnino pred Kitajci, ki so bolestno ambiciozni? Ustvarjalnost je individualna in kolektivna, a ne bi je smeli omejevati. Izobraževanje naj bi se zgledovalo po trgu dela tudi pri nas. V Avstriji je razmerje v študiju družboslovja in naravoslovja 1 : 1.  Ameriški napad na Afganistan l. 2001 je bil v očeh sveta povračilen. Šlo je za t.im. grešnega kozla in ne za resno analizo. Prav tako uboj Osama Bin Ladna. Če porazimo enega sovražnika bo zrasel drugi, ki ne bo manj nevaren. Po Plutarhu so sovražniki koristni, ker nas prisilijo k večji racionalnosti in učinkovitosti v bojih. Dokler ne spoznamo sebe, se bojimo neznanega in nepričakovanega. Gre za razvitje potrebe po srečanju z drugimi, razširitvi lastne vesti in duhovnih obzorij ter odkrivanju novih razsežnosti ljubezni. Ne gre le za ljubečo prijaznost, ampak tudi za ljubeči oz. prijateljski boj. 
Renesančni humanisti so izraz humanitas prevzeli po svojem najpomembnejšem starodavnem modelu, govorniku Ciceronu. Ciceron je poudaril, da se človek od živali razlikuje po jeziku, in tako ponudil utemeljitev, da je gojenje umetnosti jezika kot posebnega človeka v središču izobraževanja. Njegov ideal kultivirane osebe je bil univerzalno izobražen 'popolni govor nik' (orator perfectus). Ta govornik je učenjak, vendar njegova erudicija ni sama sebi namen, ampak vedno cilja na javno-politično življenje, saj je hkrati politik. Ciceronov koncept Humanitas, ki so ga sprejeli humanisti, vključuje vrline, kot so blagost in pravičnost ter dobronamerno vedenje do sočloveka, vendar se razlikuje od konceptov človeštva in človečnosti. V nasprotju s temi se ne osredotoča na spoštovanje vseh ljudi in njihovo 'človeško' obravnavo, ampak na intelektualno vzgojo. »Človeštvo« ali »človekoljubje« v sodobnem pomenu je torej le del humanitas pri Ciceronu in renesančnih humanistih in je eden od plodov studia humanitatis.
Izraz studia humanitatis je prvič uporabil leta 1369 italijanski humanist Coluccio Salu tati. Salutati ga je razumel kot skupino izobraževalnih disciplin, in sicer predmetna področja slovnice , retorike , poezije , moralne filozofije (v nasprotju s šolsko naravno filozofijo ) in starodavne zgodovine. To so bile humanistične teme. To ni vključevalo logike, metafizike, matematike, naravoslovja, medicine, prava, teologije in Artes mechanicae, ki se razlikuje od področij znanja 'studia humanitatis'.
Spomin na pozitivno naravnanost je boljši kot spomin na negativno. Štrajnova velikodušnost se je izkazovala z vožnjami v lokal Discovery, na avtoservis na Viču. Nekajkrat me je pripeljal tudi do doma.  Hermenevtika odkrivanja dobrih lastnosti drug v drugem. Vse se da dogovoriti ob pravilni zastavitvi nagovora. Na očiščevanje notranjih blokad se nanaša čudežna ura molitve Linde Schubert. Včasih so nas starši vzgajali s sramom namesto z odpuščanjem. Blagoslavljam dvojno hermenevtiko, ki par odkriva drug drugemu. Hvala Judi Tadeju za vso pomoč v stiskah. Kaj vse je prišlo in odšlo ne vemo. Depresija in demenca kratita spomin. Šah naj bi ga krepil. Upanje se ne osramoti, če ga prežema ljubezen. Sokrat je učence silil, da si sami odgovorijo na vprašanja, ki jim jih je zastavljal in presojajo med različnimi odgovori.                    

Ljudje, ki gledajo v drugem oz. drugih pozitivne lastnosti so srečnejši kot tisti, ki vidijo pretež no negativne.  Današnji človek celo beži pred spoznanjem samega sebe, svojih napak in pomanjkljivosti, obujanja travmatičnih spominov. Zato prihaja resnica na dan dokaj pozno. Koliko časa so pri nas zamolčevali povojne poboje? Kolektivne oblike ignorance so precej razširjene. Če vsi vse obvladajo je to ikeizacija družbe, ki predpostavlja da znamo opravljati hišne posle, smo tehnično in zdravstveno pismeni. Tako kot je Assoun (1974) uvrstil Freuda v zgodovino filozofije, se še toliko bolj to lahko napravi tudi z Lacanom kot njegovim  nadalje valcem. Lacan se je tu in tam skliceval na Hegla. Oporekal mu je, da je dosegel vrhovno sintezo. Slepar in spletkar nista sinonima, sta pa tesno povezana. Aplikativne mobilne naprave skušajo ljudem pomagati, a jim dolgoročno ne. Na mejah svojih zmožnosti občutijo tesnobo. Nikoli doslej niso ljudje v toliki meri fiktivno preigravali drug drugega kot danes. Spomin je s tehničnega vidika shranjevanje. Danes se razvija veliko podatkovje, ki nam poroča kdo smo in kaj delamo. Vrsta naprav za samonadzor nas skuša napraviti bolj zdrave in produktivne z raznimi meritvami, ki nam pokažejo kaj še lahko dosežemo, kam lahko še gremo. Google neprestano beleži, kaj smo iskali in našli in nam obenem predstavi, kaj bi po analogiji še lahko.  Te naprave namesto nas ne morejo doseči cilja, mi pa nanj pozabimo, ker se po ovinku vrnemo k starim navadam. To je podobno kot bi si sposojal ali kupoval knjige (npr. o šahu) z bleščečimi naslovi, potem pa bi jih pozabil prebrati. Pogosto se šele po preteku roka spomnim, kaj sem si želel zapomniti. Ideologija samoizboljševanja spodbuja tudi občutke manjvrednosti. Ljudje cilje, ki jih ni lahko doseči, opustimo. Aplikacije pa naše cilje ohranjajo. Realno je za Lacana to, kar se izmika našim opisom in predstavam.           
Bryson v poglavju Možgani (2021, 66-67) piše o tem, da je naše skladišče spominov precej nepovezano. Vsak spomin razdeli na sestavne dele imen, dogodkov, krajev, časov, itd. pošlje jih na razne konce in jih po potrebi prikliče. Ne vemo zakaj. Spomin je spremenljiv zaradi nas samih in drugih. Drugi nas lahko pripravijo, da se 'spominjamo' tega, česar nismo doživeli. Lahko ga na različne načine razvrščamo. Deklarativni spomin lahko izrazimo z besedami, proceduralnega pa ne. Prepoznavni spomin nam pove, kje določene informacije lahko najdemo. Kratkotrajni spomin je najbolj mimobežen. Na ta način hitro pozabljamo vsebine naših sanj. Obstajajo pa tudi tekmovanja posameznikov o izurjenosti njihovega spomina. Zanimivo je, da prvaki pomnjenja niso najbolj inteligentni. Iz našega skladišča prikličemo dogodke s spodbudo sedanjih podobnih dogodkov. Nekateri se dokaj natančno spomnijo dogodke v preteklosti, novih spominov pa skoraj ne morejo tvoriti. Spoznavam, da si moram povedati, česa se moram zapomniti in po katerem vrstnem redu, sicer isto operacijo večkrat ponavljam ali se vračam na izpuščeno npr. preverjanje, ali sem zaklenil avto, opravil vse dele rožnega venca.      
Kavčič Vojko (2015) nam razlaga funkcije naših možganov, degenerativne spremembe pri staranju in kako lahko vadimo svoj um, da se ‘ohranjamo v kondiciji.  
3.2 Je pozabljanje naravno ali bolezensko
Pozabljanje je po eni strani naravno, po drugi strani pa je bolezen. Obstaja roman, ki opisuje nekoga, ki si vse zapomni, vendar pa se izkaže, da niti ni srečen niti zdrav. Demenca je posledica depresije. Najpogosteje pojavlja pri osebah, starejših od 65 let. Ocenjujejo, da ima vsak šesti človek, starejši od 80 let demenco. Bolezen vpliva na različna področja življenja in se pri vsaki osebi kaže malo drugače. Večina oseb, ki ima diagnozo ene od demenc, živi z diagnozo še vsaj sedem do deset let.
Skoraj vsem, ki imajo eno od oblik demence, se stanje sčasoma slabša in mnogi bodo čez čas potrebovali trajno nego in pomoč pri skrbi zanje. Demenca je danes še neozdravljiva bolezen. Z zdravili, ki so na voljo zdravnik osebi z demenco lahko pomaga na način, da upočasni ter ublaži, razvoj bolezni in nekatere moteče znake. Katere motnje zaznavamo? Oseba govori neurejeno, ne sledi bistvu pripovedi, glasni glasovi, dogajanje v okolici lahko hitro odvrnejo pozornost osebe.
Degeneracija abstraktnega mišljenja je v tem, da oseba ne razume šale, pregovorov, besednih iger. Upad verbalnih sposobnosti se pokaže v tem, da oseba ne najde besede, uporablja izredno enostaven govor, ne konča stavka in uporablja vedno iste besedne fraze in besede. Pri presojanju oseba ne zna presoditi kaj je najboljše zanjo, kako se obnašati, komunicirati v družbi, je bolj malomarna. Oseba se slabo orientira v prostoru in času. Ne zna povedati kje se nahaja, v katerem času, letu smo, ne prepozna ljudi, družinskih članov. Apraksija je nezmožnost uporabljanja običajnih predmetov, težave pri oblačenju, uporabe žlice, vilice.
Za spomin je odgovornih več možganskih področij. Po Krambergerjevi so najpomembnejša naslednja tri 1. hipokampus (struktura globoko v možganih, ki procesira informacije), 2. amigdala (področje v obliki mandlja, ki pomaga vtisniti spomine, povezane s čustvi) ter 3.  možganska skorja, ki v različnih predelih shranjuje večino dolgoročnega spomina. Proces hranjena spomina je odvisen od kakovosti nove informacije: ali gre za zaznavne kanale (videti, slišati, občutiti) ali pa gre za reševanje novega problema. Baje se nas bodo spominjali zanamci, posthumno pa bomo sami vse pozabili. To, kar imenuje Nietzsche afirmacije v obnebju biti, imenuje sveta Marija neskončna radost.  
»Pri Alzheimerjevi bolezni odmirajo možganske celice zaradi nastajanja in kopičenja nenormalnih proteinskih struktur. Bolezen prizadene predvsem starejše in je zaradi splošnega staranja populacije vse bolj aktualna. V Sloveniji jo ima več kot 25 tisoč ljudi, v prihodnjih dveh desetletjih pa se bo število še podvojilo,« pravi dr. Krambergerjeva. »Bolezen se kaže na različne načine. Od prvih bolezenskih znakov, ki se običajno kažejo kot motnje kratkoročnega spomina, do zelo razvite oblike bolezni lahko mine v povprečju deset let. V tem času je bolniku mogoče, če bolezen odkrijemo, z zdravili pomagati in tudi odložiti napredovanje bolezni.« Nedvomno je zanimiv in pomemben podatek, da se pri nekaterih bolnikih težave s spominom in z drugimi spoznavnimi sposobnostmi z leti ne povečujejo in se demenca nikoli ne razvije, pri nekaterih težave sčasoma celo minejo.
Procesiranje informacij je treba prilagoditi lastnostim in sposobnostim posameznika. Pri tem je zelo učinkovito vključevanje različnih čutov, povezovanje informacij s stvarmi, ki so že poznane, organiziranje informacij (beležke, miselni vzorci) in ponavljanje naučenega glede na individualni učni slog (slušni ali vizualni tip). »Dober spomin predstavlja ravnovesje med pomnjenjem in pozabljanjem oziroma sposobnostjo zapomniti si in dobro organizirati pomembne stvari ter sposobnostjo pozabiti vse, kar je manj pomembno,« pravi dr. Krambergerjeva. Poudari še: »Za dober spomin je zelo pomembna dobra pozornost. Če nismo dovolj pozorni, si nečesa ne moremo zapomniti. Ko nastopi takšen trenutek, se torej usmerimo samo na določeno informacijo. Prav tako ne delajmo več stvari hkrati.« Svetuje, da si poskušamo informacije zapomniti s pomočjo barv, vonjev, okusov in občutkov otipa ter s povezovanjem z že znanimi informacijami. »Naučeno večkrat ponovimo in to smiselno povezujemo z drugimi podatki. Tako bo zapomnitev boljša in trajnejša. Koristno je tudi uvajanje novosti v dnevno rutino – na primer kuhanje kosila po novem receptu, udeležba na tečaju kakšne nove aktivnosti in podobno.« Kako dolgo se bo torej informacija ohranila v dolgoročnem spominu, je odvisno predvsem od pogostnosti uporabe in načina zapomnitve.
Stalna miselna aktivnost, ki presega vsakdanjo rutino in monotonijo, pripomore k boljši kakovosti življenja ter izboljša spomin in druge spoznavne sposobnosti. Znanstvene raziskave potrjujejo, da ostajajo naši možgani dinamični do pozne starosti, zato je smiselno, da redno izvajamo vaje za vadbo spomina in pozornosti. S tem utrjujemo različne miselne poti in obnavljamo povezave med živčnimi celicami. Vadba možganov je primerna za vse, še posebej pa za tiste, ki pri sebi opažajo običajne težave s pozabljanjem ali pa že imajo bolezenske oblike pozabljanja. Z možgani je namreč podobno kot z mišicami, ki ob redni uporabi ohranjajo moč in okretnost, ob zanemarjanju pa izgubljajo že pridobljene sposobnosti. Da telo zmore določene telesne napore, potrebujejo mišice stalno vadbo. Enako možgani. Z rednim izvajanjem vaj si lahko izboljšamo zbranost, prikličemo informacije iz spomina, urimo ustvarjalnost, razumevanje za slovenski jezik, sposobnost kratkoročnega spomina in podobno. 

3.3 Učenje iz zgodovine
Znano je, da 'zgodovino' politiki pogosto zlorabljajo za lastne interese. Zgodovinarji ji po arhivih skušajo vračati njeno avtentično podobo npr. pri vprašanju 'globoke države'. Za razumevanje neljubih dogodkov pa je to potrebno, da bi se jih izognili. Dramatizacija Jančarjevega romana 'To noč sem jo videl' nam skuša predočiti prav zapletenost medsebojnih odnosov, ki niso črno-beli.      
Imel sem ponovljene lepe sanje, kar pomeni, da sem se jih spomnil tako kot realnih dogod kov. Tega se samozavedamo, ko jih razlikujemo od realnih dogodkov. Zanimivo pa je, da se mi nikoli ne sanja o kakem potovanju. Sanje lahko ponovimo kot dogodke v gledališču. Isto knjigo lahko ponovno beremo, k isti osebi lahko vedno znova hodimo. Iste besede lahko vedno znova govorimo. 
Ni se lahko otresti duhov preteklosti. Jakobinci so postali žrtve lastnega terorja. Ludvig Bonaparte je bil konzervativec. Marx je črpal revolucijo iz poezije oz. utopije prihodnosti. Gre za radikalno ponovitev novega, ki ga doslej družba ni zmogla. O ponovitvi govori zaradi prenosa idej v realnost. Absolut  se je selil iz monarhije v filozofijo, narod, komunistično partijo in v sam kapitalizem, ki je danes videti kot večen. Francoska revolucija predstavlja za Millerja začetek revolucionarnega verjetja (fr. croyance). Marx je to verjetje teoretično utemeljil. Nekateri so pisali o zamujenem trenutku filozofije za njeno realizacijo. Bloch je pisal o upanju v še nebivajoče. Ni lahko obrniti pogleda iz preteklosti v prihodnost. Primer je Putin, ki je izrazit konzervativec. Kapitalisti so osvobodili proletariat od lastnih produkcijskih sredstev. Takšno osvobajanje prinašajo tufi imperatorji in kolonizatorji. Poslužujejo se prikladne laži, da se greh prikazuje kot napredek. Komel (2021) pledira za povezavo preteklosti in prihodnosti. V preteklosti so že klice prihodnosti, obenem pa se preteklost ponovi tudi v prihodnosti. Tudi Nietzsche je resnico in zmoto mislil skupaj denimo kot sončni mrk. Svetloba je svoja lastna senca. Danes je Cerkev prav tako ranjena tako kot družba. Tudi vstali Gospod ohranja sledi mučenja. Kesanje  je osvoboditev od greha. Proste asociacije so kot 'čiščenje dimnika' oz. dostop do nezavednega. Strah nezavedno poraja obup. Svet postaja kaotičen, anomičen. 
Soban (2021) navaja naslednje ruske paradokse: večina sovraži oblast, a se boji političnih sprememb, kriči o krivicah in obsoja alternativne aktiviste, sovražijo birokracijo, ki se je združila z biznisom, a dovoljujejo nadzor nad njihovim delovanjem, bojijo se policije in dovoljujejo povečevanje njihovih pooblastil. Vedo, da oblast laže, a verjamejo njenim lažem. V Rusiji je velika smrtnost in revščina. Švicarji kot večjezična skupnost so si znali ustvariti večinsko koalicijo, kar pomeni trdne vlade. Pri nas močni politiki brišejo preteklost, ker ne priznavajo zgodovinskih dosežkov prednikov. Vsak državnik (kralj Aleksander, Tito, Janša) tudi pričakuje soglasje z njegovimi idejami, kar ljudi razdvaja. Distresa in depresije je pri nas veliko. Pojavljajo se razni novi prehranski dodatki – b in d vitamin, nevronal, ki ga že uživam zaradi preprečevanja pogostejšega zbadanja po raznih koncih telesa. Ta pojav je v Vzajemni opisan kot nevropatija. Težko je odkriti vzroke, stimulanse zanjo. Verjetno sem bil pogosto izpostavljen nervoznim reakcijam. V moji rani mladosti je bilo precej stresno zaradi očetove jeze, pozneje na PI tudi kot tudi v zakonski zvezi s Tončko cca 10 let. Na javni TV pogosto poudarjajo zaskrbljenost zaradi povečevanja števila obolelih zaradi covida, vendar pa se samo zaradi nje bore malo kaj izboljša. Vse druge bolezni so na drugem tiru. 
Večkrat si moramo zastaviti štiri poučna razsvetljenska vprašanja: kaj lahko vem, kaj lahko storim, kaj lahko upam in kaj je človek. Nekateri ljudje tudi v zgodovini cepljenja niso sprejeli celjenja kot samozaščite, obstajajo tudi danes pri nas in drugod po svetu. Statistike dokazujejo, da ima celjenje tudi stranske učinke, vendar je na splošno manj zbolelih. Postraz svetljenski diskurz pa je zmeden, kjer gre za nerazločljivost resnice in zmote. Mislim, da so anticepilci pri iskanju 'pravih odgovorov' ostali na pol poti. Prav je, da vsak posameznik vzame odgovornost za svoje znanje v svoje roke, ni pa prav, da ščiti samo sebe. v izbiri med dvema slabima možnostima je manj slaba cepljenje, ker necepljenje prinaša večje tveganje za bolezen covida, čeprav smo vsi smrtni. Anticepilci izkazujejo pogum za zdravje z lastnim zgledom. Bi Kantov kategorični imperativ cepljenja začel veljati šele tedaj, ko bi se vsi ravnali kot da smo okuženi?         
Čim bolj se nam življenje takšno, kakršno smo živeli doslej, izmika, tem bolj se ga oklepamo. Bojimo se različnih posledic in to nas ne povezuje. Anticepilni sindikat bi se dalo razumeti kot protiukrep ukrepom, ki zmanjšujejo manevrski prostor gibanja t. im. 'avtonomnih subjektov'. Vprašanje pa je, koliko je med njimi depresivcev in v koliki meri so ti še lahko avtonomni in ne samo prisilno uporni. Psihologija uporablja zanje izraz  'zanikovalci realnosti'. Morda bi bil natančnejši izraz zanje 'zanikovalci nove normalnosti'. Očitno 'nova normalnost' vključuje več kot je vanjo že definitivno vključenega kar zadeva 5 milijonskega števila  mrtvih, števila hospitaliziranih in števila domnevno zdravih. Mislim, da dogovorna demokracija ne bi mogla poenotiti sprtih strani. S pogovarjanjem bi dosegli, da drug drugega bolje razumemo.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                
30 let blagostanja nas je uspavalo, da smo pozabili na tegobe vojne, lakote, epidemij kot da nas zgodovina ne zadolžuje, da bi bili vsaj na nekatere nevarnosti stalno pozorni. Nekateri pozabljajo tudi na svojo smrtnost, čeprav pravi pregovor 'spominjaj se smrti – memento mori'. Stari so se morali več stvari spominjati kot se jih je potrebno mladim že zato, ker knjižna proizvodnja ni bila olajšava pri zbiranju informacij pomeni tudi potuho, kot da že Veliki brat misli na nas. Vsaj najstarejše generacije se še spomnijo pripovedi o pandemiji španske gripe, ki je izbruhnila ob samem koncu prve svetovne vojne. Med letoma 1918 in 1920 je zahtevala več kot 50 milijonov umrlih – vsaj 2 ½ krat toliko smrti kot prva svetovna vojna. Španska gripa je prizadela tudi prebivalstvo v slovenskih deželah. Sprašujem se, zakaj doma in v svetu ne obeležujemo 100. obletnice španske gripe s tako pozornostjo, kot smo konec prve svetovne vojne. Pandemije so tako kot vojne pogost pojav v zgodovini človeštva. Koliko ljudi se zaveda posledic in vplivov, ki so jih imele pandemije na zgodovino?
Torkar (2021) piše, da je pandemija covida-19 velik zdravstveni, družbeni in gospodarski izziv, zato bi morali kot posamezniki in družba poskrbeti za osnovno naravoslovno pismenost (na primer poznavanje delovanja in reprodukcije virusa v celici gostitelja), razumeti bi morali številke (na primer v spomladanskem valu pandemije je imel osemdesetletnik s covidom-19 500 krat večjo verjetnost za smrtni izid bolezni kot 20-letnik s covidom-19 in poznati zgodovino nalezljivih bolezni (da so na primer pandemije v zgodovini povzročile več smrti kot vojne; da se nevarni izbruhi bolezni koronavirusov v kitajskih provincah vrstijo že več kot 20 let). Naša zgodovinska naravoslovna pismenost pomanjkljiva ali neobstoječa, zato se ne znamo resno spoprijemati z eno največjih globalnih kriz v zadnjem stoletju. se sploh kaj sliši v šoli o preteklih vzrokih in posledicah pandemij? 
Velik tehnološki razvoj in družbene spremembe so nas očitno odmaknili od zavedanja nekate rih objektivnih nevarnosti. Žal starejše generacije izgubljajo svojo družbeno vlogo »nosilk« življenjsko pomembnih modrosti, izkušenj in verovanj, ki jih pripovedujejo in predajajo naslednjim rodovom. V praksi je naš spomin star toliko, kolikor sega v preteklost spomin najstarejšega prebivalca ali prebivalke v nekem kraju.
Kaže, da se iz zgodovinopisja ne naučimo vseh bistvenih lekcij za življenje, ki bi nas danes lažje privedle do ustreznih odgovorov ob pomembnih družbenih in okoljskih vprašanjih, kot so podnebne spremembe in pandemija covida-19. Pri reševanju perečih vprašanj velja 'acta, sed non verba', kar je tudi vsebina 11. teze o Feuerbachu. 
Zgodovina nas uči, da se iz zgodovine ne naučimo veliko. Veliko več bi morali premišljeno ravnati in popravljati napake kot Jezusov učenec Peter. Kako živ je naš spomin na pretekle pandemije? Prejšnje nedavne epidemije nas niso množično prizadele. T. im. panska pa je že predaleč, da bi se iz nje česa naučili. 
Znanstveniki so na splošno enotni v mnenju, da se je s pojavom industrijskega poljedelstva in živinoreje povečalo tveganje za virusne in bakterijske okužbe ter razvoj epidemij. Po zadnji veliki poledenitvi, ki se je končala pred 12.000 leti, so se postopoma vzpostavili okoljski pogoji za človekovo stalno poselitev. Zaradi ugodnejšega podnebja ter rastlin in živali, primernih za udomačevanje, so se človeške populacije začele hitro povečevati in bivati v tesnem stiku z udomačenimi živalmi. Če upoštevamo še takratno higiensko in zdravstveno stanje ljudi, razumemo podlago za pospešeno evolucijo zdravju nevarnih virusov in bakterij. O njihovi pomembni vlogi v zgodovini človeštva pričajo dobro dokumentirani primeri. 
Epidemije nalezljivih bolezni so prispevale k propadu Rimskega imperija. Znana je Antoni neva va kuga (ang. plague) med leti 165 in 180 po Kr., ko je imperiju vladal cesar Mark Avrelij Antonin. Do leta 169 je vladal skupaj z Lucijem Verom, ki je umrl le nekaj dni po okužbi s takrat neznano nalezljivo boleznijo. V literaturi jo najdemo tudi pod imenom Galenova kuga, po znamenitem antičnem zdravniku in filozofu Galenu iz Pergamona, ki je znan tudi kot zdravnik gladiatorjev in pisec medicinskih knjig. Bolezen je iz prve roke opazoval leta 166, ko je bolezen izbruhnila v Rimu, in dve leti pozneje, ko je izbruhnila med vojaki v Ogleju. Na podlagi njegovih opisov znakov bolezni in posledic (od 3,5 do 5 milijonov umrlih) znanstveniki domnevajo, da je šlo najverjetneje za črne koze. Konec pandemije zaznamuje tudi smrt Marka Avrelija. Med znanstveniki se razpravlja o tem, ali je umrl zaradi kuge, poimenovane po njem, ali zaradi raka. Črne koze nam je uspelo izkoreniniti šele dve tisočletji pozneje, leta 1979, in skoraj stoletje po odkritju učinkovitega cepiva ter množičnem cepljenju.
Kako je pandemija spremenila podnebje? Zgodovinsko poučno je tudi epidemiološko dogajanje po Kolumbovem (ponovnem) odkritju Amerike leta 1492. Evropski kolonialisti so v Ameriki zanesli številne nalezljive bolezni, kot so črne koze, ošpice in norice. 
Jared Diamond v svoji knjigi Puške, bacili in jeklo opisuje, kako smrtonosen je bil vpliv virusov, ki je povzročil veliko več smrti kot puške kolonialistov. Ameriške Indijance so kolonialisti na primer tudi obdarovali s kužnimi odejami, v katere so bili pred tem zaviti pacienti s črnimi kozami. Nekatere teorije kažejo, da je bilo to početje načrtno, in ga označu jejo za zgodnjo obliko biološkega vojskovanja. Tem virusom populacije domorodnih Indijan cev prej niso bile izpostavljene, zato so le redko lahko vzpostavili populacijsko imunost za te nalezljive bolezni. Po ocenah naj bi samo v prvih 100 letih po prihodu Kolumba v Amerikah umrlo 56 milijonov prebivalcev. Upad ameriških populacij in posledično zaraščanje njihovih obdelovanih površin sta občutno povečala pokrivnost Amerik z gozdovi. Leta 2019 so Alexander Koch in njegovi sodelavci z raziskavo dokazali, da je to vplivalo na cikel ogljika oz. večje kopičenje atmosferskega ogljikovega dioksida v rastlinah. To je posledično povzročilo nižje temperature v Evropi med tako imenovano malo ledeno dobo.
Na strahote pandemij nas opominjajo številna kužna znamenja, ki so del slovenske arhitek turne in likovne dediščine. Ljudje kamnita ali zidana znamenja imenujejo »kužna znamenja«. Opominjajo na epidemije kuge in drugih nalezljivih bolezni (črne koze, ošpice, tifus, kolera, …), ki so več stoletij množično morile ljudi in tudi živino (goveja in prašičja kuga). Na Slovenskem in predvsem v alpskih državah je tako nastalo veliko znamenj, ki so jih postavljali tudi na pomembnih križpotjih, v spomin na turške vpade itn. Znamenji, ki nas opominjata na kugo, sta na primer znamenji v gozdu pri Crngrobu in Volčah pri Tolminu. 
Vlad Travner je v knjigi Kuga na Slovenskem zapisal, da je v Sloveniji več kot 250 cerkva in kapel nastalo kot spomin na kužna leta. Nešteti so tudi oltarji, posvečeni kužnim svetnikom in svetnicam. V zahvalo za prenehanje zbolevanja za kugo so prebivalci Maribora postavili kužno znamenje na Glavnem trgu. V Ljubljani je kužno znamenje angela, sedečega na mrtvaški glavi in s peščeno uro v roki, vdelano v pročelje hiše številka 21 na Krakovski ulici.
Opisani primeri nas morajo opominjati vsaj na troje. 1. pandemije  lahko povzročijo milijone obolelih in smrtnih žrtev, posebej pri virusih, za katere v populaciji še ni razvite imunosti. 2. s pandemijami se ne da opraviti v nekaj mesecih, lahko se ponavljajo in cepljenje jih ne odpravi. 3. pandemije lahko spremenijo celotno družbeno in gospodarsko ureditev ter celo podnebje. Ne vemo, če same izzvenijo. Ne vemo, kakšne posledice zapušča zadnja, ker se različno manifestira. 
Marjan Zadnikar (1970)  pravi, da nas znamenja spominjajo na trajne vrednote, ki se tako razlikujejo od kratkotrajnega, bežnega, manj pomembnega in hitreje minljivega 'spomina'. Zakaj v šolah tem 'znamenjem časa' ne namenjamo več pozornosti. V zadnjih kurikularnih prenovah osnovnošolski predmet biologija povečuje obseg učnih vsebin na račun novih odkri tij v biologiji. Zgodovinski učbeniki posvečajo zelo malo pozornosti okoljski zgodovini. Na ta način nam ne more postati jasno, katera  šolska znanja so nujna za preživetje in katera ne. 
Kakšna je 'gnoza troedinega Boga'? »Bog sam je najvišjim dušam, najbolj čista Ljubezen, nedotakljiva volja«. Je harmonični trozvok »Očeta, Sina in Svetega Duha«, je večni zakon duha. »Oče« je Izvor, duhovno sonce, iz katerega prihaja vse življenje. »Sin« je živa beseda Kristusa, ki prikliče v človeka zaznavo Boga, ga najde v svetu, ločenem od duha in ga skuša pripeljati nazaj. 'Sveti Duh' je pneuma, živa duhovna moč, ki uresničuje v človeku pravo življenje.
Ta trozvok  večnega zakona duha v človeku zaživi, ko v nas umolkne protislovno mišljenje, občutenje in delovanje in ko se naučiti služiti in podrejati. Morajo se roditi v Bogu, umreti v Jezusu in se znova roditi iz Svetega Duha, da postanejo popolnoma nova troenost. V tej novi troenosti se izpolni trojni logos, pra-trozvok božanske ljubezni, uma in dejanja. Nebožje pomanjkanje, nepopolnosti moči označuje zemeljski svet in psihični zavesti človeka manjka zavestna povezava z absolutnim božanstvom.

In ravno to je je veliki cilj, h kateremu se moramo človeštvo prebuditi! Šele ko se duhovni organ zaznavanja duhovnega sonca vesolja v nas samih prebudi in se odpre naše duhovno srce v Luči, lahko govorimo o odrešitvi s pomočjo Kristusa. Vsakemu človeku je v svoji troenosti podarjena najvišja razsežnost vesolja, vseodrešujoča zavest Kristusa. To darilo je karizma prebujenih duhovnih iskalcev, ki se združi z agape – nesebično ljubeznijo in Sophio (božan sko modrostjo), da bi svetem trozvoku moči dopolnila cilj vsakega stvarjenja v vesolju kot človeku.
Spominjamo se svoje delovne kariere obenem pa tudi delovnih naporov človeštva. Brezdelje bi pomenilo obup. Če človek ne dela smotrno, deluje destruktivno. Ustrezno delo je smiselno, zaradi dela, ki je prelahko ali pretežko, pa zboleva oz. izgoreva (burning out). Francoska sociologinja Dominique Méda je razmišljala o dosedanjih spremembah in prihodnosti dela. To me spominja na naslov mojega doktorata 'Spremembe v strukturi dela in pojmovanje vzgoje' iz leta 1993. Nekatere osnovne dileme kot so: delo ali brezdelje, nujno ali svobodno ustvarjal no delo, delo, ki človeka oblikuje, celo vzgaja ali delo, ki mu predstavlja samo muko in ga uničuje, so ostale enake kot so bile že v pretežno industrijski socialistični družbi, nekatere pa so se spremenile. Tudi ugotovitev, da je še najbolj svobodno ustvarjalno delo je ostala. Ekološka celostna paradigma znanosti in trajnostnega razvoja družbe je še vedno na začetku, kar pomeni, da je pretežno deklarativna in premalo dejanska kot bi to že morala biti. Delo nas privede v enostranost produktivizma na družbeni ravni in deloholizma na individualni. Oboje pomeni zasvojenost z delom. Verjetno je dober primer Kitajska, ki pa ne govori o tem. Delovna etika je pogojevala tudi pregorelost zaradi dela Japonskem.   
Novoveška predstava omnipotentnosti – vsemogočnosti in omniprezentnosti – vsenavzočnosti dela je omogočila sicer nesluten razvoj industrijskega proizvodnega dela po eni strani in iluzij propadlih socialističnih revolucij na drugi. Komunistični cilj je bil 'vsak po svojih zmožnostih dela, vsakemu po njegovih potrebah. 'Juriši na nebo' so prišli v zgodovinske učbenike in muzeje zgodovine, prišli pa so tudi v naše individualno in kolektivno nezavedno področje. Iz njega pa občasno privrejo kot travme, nostalgije, frustracije pa tudi nepozabni spomini herojskega obdobja naše mladosti. Parola je bila 'delu čast in oblast', kajti 'vsako delo je častno'. Vendar se je pokazalo, da je politično-reprezentančno in umsko delo bolj častno kot manualno delo. V starogrškem in rimskem obdobju so ju šteli med svobodne, prostočasne dejavnosti  (gr. schole, lat. otium), medtem ko je bilo manuelno delo le napor (gr. ponos, lat. negotium). Ker je delo splošna in bistvena lastnost človeka, je interdisciplinarni problem, ki ga proučujejo različne vede od filozofije-antropologije, do (socialne) psihologije, pedagogike do sociologije, ekonomije, politike in celo teologije. Vsaka disciplina proučuje mnogotere pomena dela s svojega strokovnega vidika.
Iluzij, tako kot Baconovih idolov in ideologij ne moremo docela odpraviti, lahko pa izberemo način njihove uporabe. Po Walschu razlikujemo naslednje iluzije:  iluzija 1. potrebe, 2. neuspeha, 3. ločenosti, 4. pomanjkanja, 5. zahteve, 6. sodbe, 7. obsodbe, 8. pogojnosti, 9. večvrednosti, 10. nevednosti. Analiza teh iluzij pokaže, da je perfekcionizem odnosov pomenil (ad 5), ne pridem na sestanek, ker moj cilj ne bo dosežen (ad 2), živeti brez drugih (ad 3), drug drugemu sva trdila, da ne zmoreva nobenega premika, podobno tudi teorija polovičnosti  (ad 4) premikanje iz sedanjega na drug čas, preveč sva drug od drugega pričakovala.  (ad 1), delati se za nevednega, ko bi moral za kaj odgovarjati (ad 10), nepremišljene preference, kaj bi raje (ad 9). Iz obstoja interesa se je porajala potreba, da zadevo primerno razložim (ad 6) v strahu pred obsodbo in krivdo (ad 7). Integracijski model odpravlja iluzijo prestiža (ad 9) v smislu enakovrednosti tistih, ki smo sestavni deli iste reke življenja, bitja istega srca, udje istega (nacionalnega ali globalnega) telesa. Žal mi je, da je bilo toliko iluzij. Ustvarjamo si težave, ker najraje hodimo po 'bližnjicah', ker raje razmišljamo kratkoročno kot dolgoročno.  
Zgodovina človeškega dela bo tudi v prihodnosti negotova, ker ne vemo, koliko rutinskega dela bodo prevzeli roboti in koliko in kakšno nam še ostane. Grozi nam tehnokratizem robotizacije, birokratizacija papirilogije oz. podatkoslovja, uravnilovka UTD-ja, celo odprava mezdnega dela, prisila brezdelja, ki pomeni deprivacijo človekovih bistvenih sposobnosti, redukcija na tele-delo, dela na daljavo kot soodvisnice učenja na daljavo. UTD je možno izvajati v različnih inačicah. Seveda se avtorica tega članka, Méda, ne bi strinjala s tem, da nas po Andersu vzgajajo kar tehnične naprave, sicer ne bi zavzemala za primat ekologije. 
Morda nam res vse hitreje iz rok polzijo svoboda vesti,  spoštovanje drugače mislečega in kultura diskusije. To pomeni, da gre za razgradnjo demokracije. Tega paradoksalno ne vidimo, ker je očitno. V samostojni Sloveniji smo se zavzemali za kakovostno državljansko vzgojo in razvoj demokratične politične kulture iz nižje na višjo stopnjo, vendar pa se to ni zgodilo. V manj turbulentnih časih se je zdelo stanje družbe  še kar v redu, obstoj pandemije pa je stopnjo nereda poslabšal. Konec razsvetljenstva sta Adorno in Horkheimer opazila že l. 1944. Ko so snovalci EU skušali poenotiti evropske interese, so nevede skušali rehabilitirati evropskega duha in um.  Morin je napisal knjigo s še danes aktualnim naslovom 'Kako misliti Evropo?' Skuša jo misliti skozi globlje samozavedanje pomanjkljivosti evropocentrizma.  
Evropske vrednote so bile večkrat na preizkušnji in to ne le v raznih vojnah od tridesetletne do prve in druge svetovne vojne, ampak tudi v tekmi zahodnih držav (Španije, Portugalske, Francije, Anglije, Nizozemske, Belgije) za osvajanje kolonij v novem svetu. Evropske vrednote so že bridek spomin, ker nam že bežen pogled v njeno zgodovino pokaže, da so bile te vrednote heterogene, konfliktne, agresivne do t. im. nerazvitega sveta. Ustanovitev EU naj bi pomenila heglovsko odpravo (nem. Aufhebung) nekdanjih razcepov, travm, konfliktov, vendar pa je bilo to nedomišljeno glede na tekmovalnost Kitajske, Rusije, ZDA za gospodarski in politični prestiž v svetu, kar pogojuje razcepe tudi znotraj nje. 
Nedosledno je poenostavljeno predstavljati vladavino prava, demokracijo in človekove pravice, ne da bi se predstavniki EU dogovorili za skupno etiko reševanja notranjih in zunanjih problemov. Po eni strani države kot so Kitajska, Rusija, Belorusija, Turčija zanikajo obstoj človekovih pravic, po  drugi strani pa jih ogrožajo prav tisti, ki jih absolutizirano in samoumevno zastopajo. Manihejska shema boja Dobrega in Zla je neustrezno instrumentali ziranje človekovih pravic. Ni vse prav na eni strani in vse narobe na drugi. Pri nas je podrt odnos med afirmativnimi in negativnimi izjavami, med pozicijo in opozicijo, kadar ji manjka logično-argumementativni okvir. Govorjenje karkoli o čemerkoli ni demokracija, ampak le mnenjska obsesija na ravni starogrške sofistike in eritistike, tedaj mentalne zmedenosti in prepira.  Vladavina prava sama po sebi ni 'čarobna paličica' za vse družbene anomalije že zato ne, ker jo je treba kot druge abstraktne pojme pluralno diferencirati. S takšno pomanjkljivo vladavino tudi ne moremo ohranjati naravnega prava vsakogar do zdravja. Če nas kot državljane omenjene vzhodne države učijo dolžnosti spoštovanja države, pa naj bi se tudi zahodne države učile dolžnosti spoštovanja življenja. Zadnji primer odkritja pokopanih nedolžnih otrok v Kanadi že kaže na to. Pravice brez dolžnosti so kakor kolesa brez osi. Zaradi prednosti narave pred človekom bi se morali ponovno učiti ponižnosti, poslušnosti in ubogljivosti. Predsedovanje Slovenije je priložnost za njeno notranjo in zunanjo konsolida cijo, vendar pa nisem prepričan, da jo bo izkoristila. 
Saleclova (2020) raziskuje različne razsežnosti nevednosti, ki je v bistvu samozaslepljevanje in samozanikanje. Po političnih funkcionarjih opažam, kako malo napak si jih priznajo. Skoraj od nobene funkcije ne odstopijo. Pri nas tudi 80letniki še hodijo na fakultete še kaj predavati.  Zavestno ali nezavedno, pasivno ali aktivno neznanje ni nov fenomen niti ni v celoti nekaj negativnega.  V (dez)informacijski  dobi smo stalno izpostavljeni veliki poplavi informacij in dezinformacij. V tem preobilju je  marsikdaj težko ločiti resnico od laži. Čedalje več ljudi se zavestno odloča za nevednost. O  strasti do nevednosti govori za budističnimi filozofi in Lacanom tudi Renata Salecl. Je razširjena na različnih področjih življenja od ljubezni, travm, bolezni, genetike, forenzične znanosti do podatkovja. Kakšne koristi imata posameznik in družba zaradi ignoriranja znanja? Kako se spreminja odnos neo-liberalistične družbe do znanja strokovnjakov in do znanje nasploh? Proučuje posledice njene uporabe ali zlorabe. 
Saleclova (2021) piše, da čedalje več ljudi danes živi v katatoničnem stanju, ko ne morejo več slediti aferam, nesposobnosti in primitivnosti političnih voditeljev. Po drugi strani pa upajo, da nekako preživijo pritiske na delovnem mestu in obremenitve v zasebnem življenju. Prek družbenih medijev so še čustveno vznemirjeni zaradi raznovrstnih izzivalnih informacij.
Zdi se mi, da se v sedanji, četrti fazi spopadajo s pandemijo slabše kot s prejšnjimi valovi. Same TV pri mnogih statistične informacije o obolelih in umrlih (razen, če gre za ljudi, ki jih poznajo) sprožajo jezo na vlado, tesnobo in strah za eksistenco in pred tistimi, ki oklevajo glede cepljenja zaradi domnevne nevarnosti cepiv. Ihan meni, da panika paralizira bolj na vzhodu kot na zahodu, ki laže obvladuje pandemijo. Zdi se, da so t. im. zaprti covidni ljudje zadovoljni v svoji zaprtosti in apatičnosti do sveta. Tudi dosedanje pandemije so prinašale prej občutkov nemoči, negotovosti in tesnobe. Tudi dvom v cepljenje ni nov. izumljajo se tudi zdravila. Koronavirus ima lahko ne le stranske, ampak tudi naknadne učinke. Udari tam, kjer smo najšibkejši.  
3.4 Kaj nam povedo sinonimi in antonimi?
To bi bila samostojna lingvistična tema. Gre za spominsko vprašanje, katere izraze med seboj identificiramo ali jih nasprotujemo. Sinonimi in antonomi v jeziku pomenijo podobno kot identiteta in nasprotje v dialektični logiki. Sinonimi – istoznačnice niso definicije in niso tujke. Sinonimi so analogije, ekvivalence. Uglasitev je umiritev, uskladitev, predanost, primernost, resnica, sinergija. z umsko dejavnostjo si ustvarjamo kognitivne rezerve, ki na nek način prekrijejo plake v možganih. Tudi za izraz sinoním -a m (ȋ) obstajata dva druga izraza kot sta soznačnica in sopomenka.  Primer sinonimov so tepsti, tolči, biti. Sinonimi lahko nastanejo na več načinov. Nek takson je lahko opisan večkrat ločeno, v tem primeru običajno velja, da je veljavno ime iz najzgodnejšega opisa, t. i. »starejši sinonim«. Ostali so neveljavni 'mlajši sinonimi'. Preskok v drugi rod velja kot logična napaka v jeziku pa gre za neveljaven sinonim. Po Aristotelu se strukturna definicija pojma sestoji iz opredelitve z najbližjim rodom in specifično razliko. Za primer, navadno smreko je Carl Linnaeus v opisu sprva uvrstil v rod borov (Pinus) in ji dal ime Pinus abies. Kasneje so jo botaniki skupaj z nekaterimi drugimi vrstami oddelili v rok smrek (Picea), torej je dobila novo ime Picea abies, staro pa je postalo sinonim. S prevzemanjem tujih izrazov  tudi nastajajo sinonimi: pozno je v hrvaščini kasno.
Zasnova Slovarja slovenskih sinonimov (2016) upošteva jezikovno dejstvo, da popolna pomenska enakost med besedami in besednimi zvezami ni mogoča in da je bistvo sinonimije v tem, da omogoča variantno ubesedovanje določene vsebine. Zato je v slovarju s slovaropis nimi sredstvi prikazana pomenska svojskost vsakega sinonima v razmerju do drugih sinonimov pri določenem skupnem pomenu.
Nekateri kljub temu razlikujejo popolne in delne sopomenke. Popolne so zamenljive v katerem koli kontekstu, delne pa tiste, ki jih le v nekaterih okoliščinah zamenjamo, saj pripadajo drugemu jezikovnemu registru ali so različno stilno zaznamovane. Popolni sopomenki sta npr. besedi sopomenka in sinonim, ki sta povsod zamenljivi. Delna sinonima pa sta npr. zdravnik in dohtar, kjer je beseda dohtar stilno zaznamovana (nižje pogovorna beseda), beseda zdravnik pa nevtralna.
Relacija med dvema sopomenkama se imenuje sinonimija. Primeri drugih sopomenk v slovenščini so: advokat in odvetnik, aerodrom in letališče, dimenzija in razsežnost, dubleta in dvojnica, hiter in uren, ideja in zamisel, ptič in ptica, rakev in krsta, tlak in pritisk.
V ponovitvah je še nekaj novega. Zato popolnih sinonimov ni. Da nezavedno je strukturirano kot govorica. Zavedno ne sovpada z zavednim se vidi v lapsusih. Zato Freud pravi, da naj bi bil tam, kjer je ono jaz. Tudi Saleclova meni, da naj bi bogati raje namenili svoje milijarde namesto za privatne polete v vesolje za zdravljenje dementnih. Prav tako naj bi zdravniki ne-covidne npr. rakave bolnike obravnavali enako kot covidne, ker je vsaka bolezen lahko smrtna.       
Sopomenke so lahko samostalniki, glagoli, prislovi ali pridevniki, morata pa biti sopomenki iste besedne vrste. Nekateri leksikografi trdijo, da ne obstajajo sopomenke, ki imajo natančno enak pomen (v vseh kontekstih ali družbenih nivojih jezika), vendar se večina govorcev zaveda, da imajo nekateri pari sopomenk popolnoma enak pomen za vse stvarne potrebe.
Tako so nekatere sopomenske besede, kot na primer avto in avtomobil, zamenljivi v vseh primerih rabe. Nasprotno pa sta tlak in pritisk sopomenski par le pri nekaterih primerih rabe (zračni tlak = zračni pritisk, krvni tlak = krvni pritisk), drugod, kot na primer v besedni zvezi družbeni pritisk pa besede pritisk ne moremo zamenjati s tlakom.
Za razločevanje ali navajanje podobnih ali povezanih besed služi tezaver, sopomenke pa lahko najdemo tudi v slovarjih sinonimov in korpusih.
Slovenski slovar sopomenk sodobne slovenščine je del prizadevanj, da bi se za slovenski jezik zagotovila jezikovna infrastruktura, primerljiva tisti, ki nastaja za večje jezike. Verjamemo, da mora priprava jezikovnih virov metodološko slediti duhu časa, da morajo biti podatki, ki so pripravljeni z javnim financiranjem, prosto na voljo za razvoj jezikovnih tehnologij in da je treba razvoj utemeljiti na realnih potrebah uporabnikov v sodobnem času, v digitalni dobi. Posebna pozornost pri pripravi slovarja je zato namenjena vzpostavljanju skupnosti, ki slovar ne le uporablja, ampak ga tudi razvija. Slovar ima 316 117 sopomenk in 1/3 iztočnic zanje, kar je zelo bogat tezaver. Slovenski sinonim za energijo je krepkost oz. krepka moč (Pletersnik)

Velja 'Use it or lose it'. To pomeni, da pozabljamo to, česar stalno ne ponavljamo z dejanji. Starejši postajamo togi, ker fluidna inteligenca kot reševanje novih problemov kopni. Sam sem izrazit primer kristalizirane inteligence, ker poiščem genezo navidez novih problemov in primerov. Še vedno velja, da imajo osebe z boljšim socialno-ekonomskim položajem boljši dostop do zdravstveni storitev in tudi manj zbolevajo, ker se bolje zaščitijo.  Osvežil sem spomin meditacije na čakre. Telesna vadba je posredno in neposredno koristna za možgane.
Nemški sinonimi so navedeni tudi v Makensen Deutsches Woterbuch (1983). na spletnih straneh https://sl.eferrit.com/learn-synonyms-v-nemscini-deutsche-synonyme/ se jih da učiti - zapomniti kar po abecedi: Akzeptieren, annehmen, adopttieren, akzeptieren, bejahen, billigen, entgegennehmen, gelten lassen, gutheißen, hinnehmen, nehmen. 
Auch noch, desgleichen, dit (t) o, ebenfalls, ebenso, gleichfalls, gleichermaßen, noch dazu, noch obendrein. 
Böse, bösartig, boshaft, böswillig, heimtückisch, schädlich, schlecht, schlimm, teuflisch, übel, ungut, verärgert, verletzend, verleumderisch, unerfreulich, weh
Bunt, farbenfroh, farbig, farbenprächtig, gefärbt, grell, kaleidoskopisch, koloriert, kunterbunt, mehrfarbig, polychrom, vielfarbig
Denken, glauben, halten von, meinen, nachdenken über, überlegen, sich vorstellen.
Dummkopf, Blöde (Gans), Blödmann, Depp, Doofi, Doofmann, Dumme, Gans, Idiot, kein großes Licht, Tor.
Dunkel, abendlich, beschattet, dämmerig, düster, finster, lichtlos, obskur, schattenhaft, schwarz, stockfinster, trübe.
Einsam, alja, leer, öde, verlassen.
Fahren, bereisen, sich bewegen, dahinfahren, durchreisen, fliegen, fliessen, führen, gehen, gleiten, kommen, losfahren, losgehen, pendeln, eine Reise machen, reisen, segeln, vergehen (Zeit), wandern, wegfahren, weggehen, weiterbefördern, (viele Kilometer) zurücklegen
Freundlich, angenehm, freundlicherweise, freundschaftlich, lieb, liebenswürdig, nett, süß
Froh, glücklich, amüsiert, entzückt, erfreulich, erfreulicherweise, erfreut, erleichtert, freudig, froh, fröhlich, gelungen, gutmütig, gut gelaunt, heiter, hocherfreut, ohne Sorgen, selig, sorglos, unbekümmert, vergnügt, zufrieden. 
Groß, ausgedehnt, bedeutend, beträchtlich, dick, enorm, erwachsen, gewaltig, gigantisch, großartig, hoch, immens, kolossal, kräftig, lang, mächtig, riesig, total, umfangreich, unendlich, unermesslich, ungeheuer, weitreichend, wichtig
Gut, angelhm, anständig, artig, ausgezeichnet, brav, erfreulich, erfreulicherweise, geil (sl.), herllich, klasse, lieb, OK, ordentlich, positiv, prima, schön, spitze, tadellos. Entsetzlich, gemein, grauenhaft, scheußlich, schrecklich, übel, unangenehm, unschön, wenig attraktiv. 
Heiß, brennend, flammend, glühend, hitzig, schwül, siedend, sommerlich. Inteligent, aufmerksam, begabt, pameten, einsichtig, gebildet, genial, gerissen, gescheit, geschickt, gewitzt, hell, klug, klugerweise, kultiviert, raffiniert, scharf, scharfsinnig, schlau, sinnvoll, vernünftig, unschicklich, vernünftig, weise
Jetzt, eben, gerade, gleich, heutzutage, im Moment, nun, soeben, sofort, zur Zeit. Kalt, bitterkalt, eisig, eiskalt, frieren, frigid, frostig, gefroren, kühl, ungeheizt, verfroren. 
Klar, deutlich, durchsichtig, eindeutig, evident, glasklar, pekel, lesbar, luzid, markant, offenbar, präzis, rein, sachlich, selbstverständlich, sonnig, transparent, unmisserständlich, unzweideutig, verstehbar. Kleidung, Bekleidung, Klamotten, … klein, bescheiden, bisschen, diminutiv, dünn, fein, gering, geringfügig, gnomenhaft. klug , inteligent. kommen, anfahren, angefahren kommen, ankommen, erreichen, fahren. Leicht, einfach, kinderleicht, nicht schwer, nicht streng, sparsam. Lustig, amüsant, amüsierend, amüsiert, belustigt, heiter, humoristisch, komisch, spaßhaft, spaßig, spielerisch, ulkig, vergnüglich, witzig, zum Lachen
Nemška sinonima Ruhe in Friede za mir, Angst in Fucht za strah. Homonimi se za razliko od sinonimov enako slišijo oz. pišejo, a različno pomenijo (npr. gori na gori gori). Lacanov 'Lalangue' je 'jejezik', ki se enako sliši, a pomeni nekaj drugega kot homonim. Je treba zrcalno podobo ubiti?  Heglov pojem metaforično abstraktno zadrži tisto, česar se dotakne v zaznavi. Bežeči trenutni dogodek se naknadno spominsko obdrži v pojmu ali predstavi. Včasih takšno podvajanje ni potrebno. Pojmi s svojo zadržanostjo zbranosti  empiričnih vtisov pomagajo spominu, kar je pokazal Hegel. V jeziku se dotikajo pojmi, ki enako zvenijo, a pomenijo nekaj drugega in takšni, ki zvenijo različno, a pomeni skoraj isto.    
Primeri angleških sinonimov: luck – fortune, sickness – illness, soul – mental, industrious – dilligent, advantige – progressive, fate – destiny, likeness – similairity, believe – faith, path – way, confidence – trust, manifestation – apperance, remembering – memory, experiment – trial, reasoning – thinking, receive – accept, talking – speaking, strange – foreign, bussiness – job, event – accidence, deserve – wish, vitality – strength – power, circomstance – environment, wonder – interess, frequently – often, unhappy -  misfortune, opinion – meaning, triumph – winn, deception – disapointing, error – faute -  mistake, overcome – transcende, fear – anxiety, evolution – development, chaotic – anomic, eternal – immortal, total – whole, condamnation – make guilty.           
Sinonimi ustvarjajo videz podobnosti. Sinonimija pa je kompleksna kriza, čeprav bi lahko imela tudi pozitiven pomen. Sanjalo se  mi je, da sem s svojo pasivnostjo do koga škodoželjen, maliciozen.  Starši so pričakovali od mene drugačen odnos, jaz pa od njih. Drug drugemu nismo znali dajati prijaznega odnosa. Nekateri nikoli ne znajo živeti v lepoti. Moj oče verjetno že ne podobno kot Davidov oče. A nikoli si ne bi želel njune pristne bližine, če ju ne bi srečal na racionalni razdalji. Za oba sem našel besede že v Bibliji v Pavlovem slavospe vu ljubezni, ki 'vse prenese, vse upa' in 'nikoli ne mine'.  Je večno sonce sreče. Večkrat se je pojavila podobna situacija, ker nisem našel prave mere med lastno iniciativo in prilagodljivost jo drugim, med prevelikimi pričakovanji (za nižje cene, lahke dostope) in lastnimi vložki (kupil, naredil, napisal).     
V ponovitvah je še nekaj novega. Zato popolnih sinonimov ni. Da nezavedno je strukturirano kot govorica. Zavedno ne sovpada z zavednim se vidi v lapsusih. Zato Freud pravi, da naj bi bil tam, kjer je ono jaz.     
Prótipoménke, oz.  antoními (gr. anti - proti + onoma - ime) so v slovnici pari besed z nasprotnim pomenom, kot  npr. vroč in mrzel, debel in suh, spodaj in zgoraj, bel in črn,   dinamika in statika. Protipomenke praviloma nastopajo v dvojicah. Nezdružljiv, oziroma nasprotni pomen se nanaša na dejstvo, da ena beseda v paru izključuje drugo besedo, kot v primeru, nekaj kar je dolgo namiguje, da ni kratko. Takšni zvezi pravimo binarna, oziroma dvojna zveza, ker vključuje dve besedi, ki sta nasprotnega pomena. Protipomenke so lahko samostalniki, glagoli, prislovi ali pridevniki, morata pa biti protipomenki vedno iste besedne vrste. Pri protipomenkah je nasprotni pomen pogosto približen in ne povsem točen, opazni so lahko pomenski odtenki, ki zmanjšujejo nivo protipomenskosti (npr. original in plagiat). Nepopolne protipomenke so v slovarju zato najpogosteje povezane samo primerjalno s prim. (na primer podnaslov in nadnaslov). Protipomenko najlažje definiramo z vprašan jem Kaj je nasprotje od X? Termin antonim (in v povezavi antonimija) je sinonim od protipomenke, vendar ima tudi bolj specifičen pomen. Besede imajo lahko glede na pomen različne antonime. Dolg in visok sta antonima od nizek in obratno kratek in nizek od visok.
Razlikujemo dve vrsti antonimov: 1. stopnjevalni antonimi so pari, ki izražajo prostorska razmerja. Na primer zgoraj in spodaj, dolg ali kratek. 2. dopolnjujoči (komplementarni) antonimi pa so pari, ki izražajo absolutno nasprotno razmerje. Npr. mrtev ali živ, moški ali  ženska.
Čeprav so besedo antonim vpeljali jezikoslovci v 19. stoletju, so te povezave osnovni del jezika v nasprotju s sinonimi, ki so nastali skozi zgodovinski razvoj in pridobivali drobne različnosti, ali homonimi, ki so večinoma etimološki primeri ali naključja. Antonim antonimu sta po definiciji oba, sinonim in homonim.
Nekateri jezikoslovci ( John Lyons, David Crystal in D. Alan Cruse) pa z besedo antonim pojmujejo le stopnjevalne antonime (kot na primer dolg in kratek), ostali pa so definirani z drugimi poimenovanji. Medtem ko antonim pojmuje stopnjevalne antonime (v večini pridevnike), je protipomenka splošen termin za vsa ostala področja antonimije.
Različni jeziki poznajo različne načine ustvarjanja protipomenskosti, oziroma antonimije, v želji razširitve jezika. V angleščini je zelo znano dodajanje predpone in- in un- (real – unreal, docile – indocile), esperanto ima predpono mal- (bona »dobro« - malbona »slabo«) in napredni jezik (Newspeak - kjer dobijo besede nov ideološki pomen) ima predpono un- (ungood »slabo«).
Obstajajo besede, ki nimajo nasprotnega pomena, na primer 'kljunaš', nima ustrezne proti pomenke. Razlog za nastalo dilemo je, da živalske in rastlinske vrste nimajo binarnih nasprotji, razen seveda v spolu (na primer lev in levinja in ko govorimo o živalih ali rastlinah na splošno, npr. pes in mačka, iglavec in listavec).
Protipomenke so same po sebi nezdružljive binarne zveze, ki ustvarjajo določena poimeno vanja in formule za svoja poimenovanja. Npr.: beseda A je X, kar pomeni da beseda A ni Y. Ponazoritveni primeri: Če je mačka pomeni, da ni pes, če je hiter iz tega sledi, da ni počasen in če je inteligenten, ne more biti neumen. Ahačič (2020) se z njimi ne ukvarja. V  svojih esejih razvija svoj svetovni nazor široko razgledanega intelektualca. Ve, da naravoslovci potrebujejo tudi humanistiko, da ne bi bili ozkogledi. Ve, da je slovenščina ogrožena bolj zaradi nas samih kot zaradi sosedov. Kultura je varuh spomina in obratno. Se res sramujemo svojih uspehov češ, da nas niso vredni. 
3.5 Kakšna je naša politična pismenost?
O pismenostih sem že pisal v različnih člankih. Politično pismenost sem posredno analiziral v raziskovanju politične socializacije in kulture v svetu in pri nas v l. 1996-99. Zdravstveno pismenost proučujem šele v zadnjih desetih letih.  
V tej točki bi bilo treba razlikovati mobilizacijsko-funkcionalni in strukturni del. Prav tako ni vseeno, za kateri tip politike gre – možni ali realni. Vemo, da sposobnost vodenja še ni sposobnost demokratičnega dogovarjanja. Malokdo je danes kvantni vodja. 
Slovenska politična pismenost se mi tako kot politična kultura ne zdi visoka, če jo merimo z vidika obstoječih razprtij in možne že skoraj utopične sprave. Vedno znova se pokaže, da nas lahko tisti, ki jim  zaupamo, razočarajo. Tokrat ne bom analiziral prevar in sleparij, ampak bom pokazal, da zgolj dobronamernost ne zadostuje. Korupcije je več kot smo pričakovali. Marsikaj se odkriva naknadno (po motivu Minervine sove). Pezdir (2021) po arhivskem gradivu dokumentira, kako so nekateri (Kavčič, Kučan) skrivali denar v davčnih oazah. Ali se ga pridobiti nazaj za davkoplačevalce? 
Analogije so Keplerjeve zveste gospodarice. Dedre govori o relacijskem mišljenju. Tudi v šahu velja stališče, da je treba napasti problem z vseh strani hkrati npr. obsevati tumor v glavi. Specifičnosti figur in ljudi se izražajo situacijsko. Kdor jih bolje pozna, lahko pridobi. Zakaj ljudje pri reševanju svojega problema zavračajo tuje zglede? Ker mislijo, da niso v skladu z njihovo težnjo. Tedaj bi se morali spomniti oz. domisliti česa drugega? Kdo so raznovrstneži (ang. generalists)? Van Gogh je stalno nihal iz ene skrajnosti v drugo. Spreminjal je smeri glede na svojo izkušnjo oz. navdih. Vendar je postal zgled optimalizacije v ravnotežju vsega. V vsem se je preizkušal. Delovno skladje - match quality je odnos med značajem dela in osebnostjo, ki ga opravlja. Zdenkovo vprašanje – ali oseba zna le to, česar se je naučila v šoli? Epstein (2021) na primerih dokazuje, da generalisti vedo več, ker več preizkusijo. Potrebni so oboji. V bistvu raziskuje človeške pogoje uspešnosti na področjih tehničnih inovacij in znanstvenih odkritij. Kakšen spomin imamo je odvisno tudi od šole. Govorimo tudi o šoli mišljenje. Očitno je, da spomin treniramo po določenih asociacijah. Spominjamo se zaporedja naših postopkov, da bi odkrili, katera je privedla do predmeta ali osebe, ki ga/jo iščemo. Kateri pretekli doživljaj (npr. določeno romanje, besede meritorne osebe, sanje, pregovor, biblijske sentence) nas spominja na dejavnost, ki jo želimo izpopolniti. Na to nas napeljujejo tudi pregovori, potovanja itd. v tej knjigi. Na Škotskem se učenci lahko preizkušajo na različnih področjih. Tudi v Angliji in na Welsu. S tega vidika je uniformnost zgrešen projekt. Neuspešni smo, če nečesa ne naredimo do konca. V 90. letih je zacvetela ekonomija ustvarjalnosti. Ideja črnega konja (dark horse) kot zmagovalca je tudi Talebova ideja o črnem labodu. To pomeni, da nekaj nepredvidenega prodre v svet. To, kar najraje delamo, se spreminja skupaj z nami!      

Različne stopnje strahu poimenujemo z različnimi izrazi kot so nezadovoljstvo, tesnoba, groza, anksioznost. Neradi se ukvarjamo s svojimi strahovi in iščemo njihov izvor. Psiholog Dan Gilbert je našo držo zanikanja sprememb v starostnem obdobju imenoval 'iluzija konca zgodovine'. Iluzija je v tem, da mislimo, da osebnih sprememb ne bo. Sartre je takšne imenoval 'nepokopani mrtveci'. Podobne iluzije je bil deležen tudi Fukuyama, ki je trdil, da je konec zgodovine v ameriški demokraciji. Vendar je demokracija dinamičen proces, ki lahko tudi izgine v avtokraciji. Za Marxa je bila to šele predzgodovina. Posameznik je za Kierkegaarda, Sartra, Gilberta  'projekt v  nastajanju'. Eksperimentalni skupino je razdelil na spominjavce in prognostike. Prvi so se spominjali velikih sprememb, prognostiki pa so predvidevali samo še manjše spremembe v prihodnosti. Odrasli postanemo sčasoma bolj spravljivi, vestnejši in čustveno stabilni in previdnejši. Na starost se to potencira v tesnobi, strahu, demenci. Obenem nismo več toliko odprti za nova čustvena doživetja. Nismo več toliko radovedni in smo previdnejši.           

Cilj je pomembnejši kot metoda oz. orodje, ki ga je mogoče zavreči ali mu spremeniti namen za rešitev problema (primer gasilci). Albert Einstein je po odkritju relativnostne teorije po eni strani postal ozkomisleč, po drugi strani pa je zbral življenjske modrosti podobno kot pred njim Nikola Tesla. Dokazuje, da znanost ne sme postati dogma. V življenju naj bi čim več eksperimentirali, ker je življenje samo eksperiment. V NLPju vemo, da je poleg 'zmorem' pomemben še pogajalski model in 'kaj če'.  Ne smeli sprejemati kavzalnih, ampak le probabi listične – verjetnostne sklepe. To je v skladu z mojo mladostno maksimo – če ne gre tako, gre (še) drugače oz. po Gaivenovi: 'to ali še kaj boljšega je vsebina mojega življenja'. Vedno je življenje čudež. Iz Epsteino ve raziskave je tudi razvidno, da si lahko najbolje pomaga posameznik sam, če napravi načrt poizkusov in zmot, da na koncu odkrije tisto, kar mu je najbližje oz. za kar je najbolj talentiran. Ne zadostuje samo introspekcija. Nihče ne ve, dokler ne preizkusi oz. naredi. Michelangello se je učil kiparstva s poskusi in zmotami in ni samo po načrtu (idealni zamisli po Aristotelu in Marxu)  izklesal kip. Oba misleca sta topogledno podcenjevala pomen prakse.        

Šahiranje v duhu oz. na slepo predpostavlja temeljito poznavanje premikanja figur na šahov nici, če hoče biti smiselno, kar pomeni intenzivno intelektualno delo. Z raznimi tipi (lateral nega-obstranskega in vertikalnega, intuitivnega in diskurzivnega) šahovskega mišljenja so razvijali različne poglede na možne napade nasprotnika in obrambe pred njimi. Spomini nanje so zabeleženi na primerih komentarjev partij z različnimi velemojstri. Sanjalo se mi je, da sta kralj in kraljica Kristus in Marija, tako kot sta kralj in kraljica glavni figuri v šahu. Zato je šah kraljevska igra. Kolikor bolj vanju zaupamo, zmagujemo z njima v nebesih. Kasparov je napisal dve avtorefleksiji šahovske igre ‘Življenje posnema šah’ in ‘Umetnost pravilnega odločanja’.  Nadaljevanje svojega življenja je posvetil boju za demokracijo v Rusiji. Zato oblasti nanj izvajajo pritiske.  Meni, da računalnik variante bolj preračunava, medtem ko se človek zanje odloča precej bolj intuitivno.  Zato računalnik pogosto zanesljivo zmaguje, človek pa negotovo. 

Šele v tretjem življenjskem obdobju sem se lahko vrnil k šahu, ki sem ga po koncu študija NA FF moral opustiti. Spoznavam svoje pomanjkljivosti kot so pomanjkanje hitrosti, učinkovitosti in skladno delovanje figur. Pogosta iniciativa je z manjšimi figurami preganjati večje kot so kralj, dama, trdnjava...  s tem pridobivamo tempe. Taktika je igrati na dvojni udar, masko oz. rentgen, odprta linija in diagonala, odklon od obrambe, deblokada, zavlek. Samouki v umetnosti izumljajo svoja pravila. V šahu so pozicijska pravila dopolnjevali s kombinatoričnimi. Zato so šahovski entuziasti večkrat premagovali že etablirane (npr. Boby Fischer ruske) velemojstre. Specializacija stroke predvideva vedno nove izume v tehniki in potrjevanja novih hipotez v znanosti.   
Morda se posameznik največ nauči iz proučevanja partij drugih velemojstrov in lastne prakse. Epstein poudarja, da brez lastne prakse ne gre. Tuje izkušnje v svoje lahko implementiramo, zato se splošni spomin prepleta s spominom posameznika. To se dogaja pri branju literature. Mi beremo (znanstveno in umetniško) literaturo, drugi pa našo. Šah je znanost ravno po tem, da po vsej zgodovini šaha ne moremo uveljaviti določene novitete brez temeljitega poznavanja tradicije te variante npr. v daminem gambitu.     
Umetno čivkanje – twitanje ustvarja veliko družbene dezintegracije, nesporazumov. Zaradi neprevidnosti je človek človeku volk. Povečujejo navidezno znanje pravovernosti, pravoved nosti brez ustreznega dialoga. Smo begunci pred samim seboj. Poljaki hočejo pred njimi zgraditi poseben zid. A ko je sila velika, barbari vseeno prodrejo s severa, z juga, kakor so se druge civilizacije že prepričale. V času neuvrščenosti so arabski študentje prihajali v glavna mesta bivše Jugoslavije (Beograd, Ljubljana). Ta odprtost v svet pa se je končala, ko so tudi neuvrščeni hoteli dobiti atomsko bombo za svojo zunanjo moč. Hrvaška v 4 letni (91-95) vojni ni  povečala svojih državnih meja.
Sanjalo se mi je, da sem na Japonskem skupinsko proučeval neko temo. Sčasoma se mi je razkrilo, da proučujem doseganje osebnega miru s pomočjo balinanja. Čim bližja je moja krogla balinčku v kontekstu drugih krogel, bližje sem sebi. Včasih pade daleč stran. Večinoma pa sem z osebnim mirom zadovoljen. Tako v sanjah dobivam zgodbe, ki so mi manjkale dejansko. Kopali smo se na neki skali ob morju. To me spominja na otoček pri Karpatosu. Nanj sem večkrat plaval iz obale.   

V sobotni seansi je Zvezdana gostila Šimlešo, ki je govoril o ljubezni žensk. Misli, da jim pripada prihodnost. Ker imam tudi sam knjigo na to temo (Iskanje orientacij v ljubezni), so me zanimali njegovi podobni zaključki. Izpostavil je 3 zmote: 1. nasprotja se privlačijo. Resnica je, da je bolje imeti čim več podobnih interesov. 2. Žena mora spreminjati moža, da ji je všeč. Bolje je razvijati kooperacijo skupne rasti in pomoči. Na to se navezuje uspeh v karieri. Če nima partnerske opore, izostane. 3. Mit romantične ljubezni. Bolje je samostojno razvijati svet čustvenega bogastva, da smo relativno neodvisni od tega, kaj nam da. Podobno je v odnosu do staršev. Nima smisla kar naprej ponavljati, česa nam niso dali oz. so nam dali kot popotnico na način, ki ga mi nismo razumeli. Trstenjak je pisal o pomoči drugih: če je ne dobimo, je tudi to v redu.  

Bivši predsednik Mesić je razočaran nad hrvaško politiko, ki ni gospodarska, ampak je še vedno vojaška. To pomeni, da se zaradi konzerviranih spominov tudi miselnost ni spremenila. Pri nas imamo več gospodarstva in manj sloge, na Hrvaškem pa obratno. Zato naše članstvo v NATO ni samoumevno. 
   
Bakovićeva opredeljuje obstoječo pandemije kot večstransko patologijo oz. ‘globalno vnetje’, ki ga je treba zdraviti celostno z več zornih kotov. „Absolutizirana enakosti vodi v komumnizem, bratstva v fašizem, absolutizacija svobode vodi v anarhijo in ta v diktaturo. Človek je človek le kot bitje sočutja” (Hribar, 2021, 189), vendar do znanja in sočutja ne vodi nobena bližnjica. 
  
Tudi Hribar (2021) analizira Legendo o velikem inkvizitorju. Ve, kako je mogoče uspavati vest, da postane človek podložen in ne uporen, ovca in ne volk in da preneha gojiti vizije ptice, ampak se zadovolji s podrobnostmi z žabje perspektive. Spomin na 200. obletnico rojstva F.M. Dostojevskega je obenem spomin na dileme razvoja, ki jih je zastavil. Vedel je, kako pomembna je skladnost s seboj in s svetom, vendar so ga vseskozi mučili in razdvajali dvomi. Je Dostojevski s svojim nedokončanim romanim BK pustil bralca v dvomih med vero srca in skepso nihilizma? Dostojevski ne priznava nobenih pravic, racionalnosti, preračun ljivosti. Zato so njegovi liki skrajneži. Ni nek čisti jaz kot ustvarjalec Boga. Tudi nismo nesmrtni po lastni želji, ampak zato, ker želi Bog ohranjati večnost življenja. Resnica je odprtost za skrivnost. Avtokrati dolgoročno izgubljajo.   Dugin sledi Dostojevskemu in Solovjovu s propadom njegovega teokratičnega projekta združitve cerkva. Solovjov se je temu projektu moral odpovedati. Ni se pa odpovedal ‘večnemu Rimu’. Sanjalo se mi je, da sem začel voditi krožek ‘osebnostne rasti’, kar je spomin na dogodek na DCA Vič. Smo v globoki duhovni krizi. Kitajska imperialna kultura je že prehitela rusko in dohiteva ameriško. Morali bi se katarzično soočiti in očistiti razdvojene preteklosti. Gestell je za Heideggra dogodek. Platonovo dobro ni niti mono niti politeistično. Rabimo narod z močno civilno družbo. Pozni Heidegger se je vprašal, kaj se dogaja. Za to gre pri Slovencih. Integriramo se v model liberalnega kapitalističnega totalitarizma.  Slovenci ne vemo, kaj se dogaja, ker ne poznamo izvora konfliktov in vizije cilja zgodovine. Po tem, kar se je vprašal Jaspers, bi se bilo treba večkrat vprašati. Mar ne doživljajo (samo)morilci smrti kot kazni sebe in drugega? Rusko vprašanje je za Dostojevskega sprva pozahodnenje – vesternizacija Rusije, potem pa ruskega osvajanja Azije. Ruski verniki razlagajo živega Boga. Rusko vprašanje je postalo tako kot slovensko vprašanje vprašanje vsakokratnih geostrateških ciljev v mednarodnih družbeno-ekonomskih, političnih in kulturnih odnosov. Tudi Slovenci naj bi se pripravili na to, na kar se skoraj ne da pripraviti, ker pomeni ‘biti pripravljen vse’ (Hamlet).  

4. Poglavja iz osebne zgodovine
4.1 Kako poiskati moč v nemoči?

Prvi odgovor je v tem, da se je zavedamo, kar pomeni, da smo pozorni, čuječi na problem. Obudimo spomin na mehanizme delovanja čuječnosti, ki je vsaj do neke mere znanstveno raziskana. T. im. decentrirana perspektiva, značilna za čuječno stanje, oz. perspektiva nepristranskega opazovalca nam omogoča, da vidimo situacijo bolj objektivno, tako da  »misli niso dejstva«. Temu nasprotna je kognitivna fuzija oz. zlitost misli in dejanj, ki je  značilna za anksiozne motnje. Te ljudem povzročajo veliko (nepotrebnega) trpljenja. Večperspektivno, decentrirano mišljenje zmanjšuje avtomatičnost reagiranja. Iz lastnih izkušenj vem, da sem se kar pogosto počutil nemočnega, zlasti tedaj, ko bi bilo treba 'napraviti kvantni skok naprej'. Nisem se zavedal 'priučene' oz. 'prevzete nemoči'. 

Kako tedaj čuječ posameznik lažje premaguje rigidne, neustrezne vzorce reagiranja (mišljenja in vedenja). Omeniti velja zavest o sposobnosti samoregulacije, ki jo omogoča doprinos povratnih informacij preko zavedanja. Najprej je treba občutek nemoči sprejeti brez (ambiva lence bi in ne bi), zanikanje realnosti, izvajanja 'mehanizma 'boja ali bega', argumentov 'kislega grozdja' itd. ne nazadnje je treba biti ozaveščen glede svojih 'obrambnih mehaniz mov' kot jih poznajo psihologi v smislu projekcij na druge, racionalizacij, regresije – nazado vanja na prejšnje vedenjske vzorce, represije oz. potlačitve. To seveda ni 'prijetno', je pa koristno, da ne bi postali svoj nocebo z avtoimunskimi boleznimi, ampak placebo 'dobrih učinkov zdravih pozitivnih misli na lastno zdravje. Sprejemanje danega je pogoj za 'izvajanje sprememb na sebi'.  Izogibanje doživljanju in izražanju sebe pomembno prispeva k razvoju in ohranjanju psihopatologije (npr. depresije in anksioznih motenj), sprejemajoč pristop do lastnega doživljanja pa deluje v obratni smeri. 

Raziskave kažejo, da poskusi, da bi se izognili negativnim mislim in čustvom, le-te pogosto še okrepijo. Sprejemanje svojega doživljanja obenem predstavlja tudi način izpostavitve vsebinam, ki posamezniku vzbujajo anksioznost in strah. Danes vemo, da je izpostavitev eden od najpomembnejših mehanizmov zdravljenja anksioznih motenj. Že kratkoročno se pokaže pozitiven učinek zaradi prekinitve začaranega kroga pogubnega spiral nega sovplivanja med kognicijo (natančneje pozorno pristranostjo na grozeče dražljaje) in emocija mi. Na daljši rok pa se, ker posameznik v večji meri kot prej opaža tudi pozitivne plati sebe, drugih in sveta, izboljšujejo samopodoba, referenčni okvir (oz. neadaptivna prepričanja), povečuje se pozitiv ni afekt itd. Je dobra preventiva pred motnjami.

Tudi Girard meni, da ljudje najraje iščejo in najdejo 'grešnega kozla' drugje. Jezus opominja, da je to naivno in kratkovidno. Krivičnost, ki je sad zla, izvira v človekovem srcu, kjer so klice skrivnostnega popuščanja zlu. To sebičnost krščanstvo razlaga kot posledico izvirnega greha. Kako naj se človek osvobodi sebičnega vzgiba in se odpre ljubezni? Jezus sam je postal kot nedolžno jagnje, grešni kozel in zato ve, kako priljubljena je ta metoda, čeprav je etično zgrešena. Zlasti nahujskano ljudstvo rado najdeva grešnega kozla nekoč in danes. 
Evangelist Marko poroča o Jezusovih besedah o čistosti oz. nečistosti: »Nič ni zunaj človeka, kar bi ga moglo omadeževati, če pride vanj, ampak ga omadežuje to, kar pride iz človeka. Kar pride iz človeka, to ga omadežuje. Od znotraj namreč, iz človekovega srca, prihajajo hudobne misli« (Mr 7,14–15.20–21). Farizeji so bili navajeni odkrivati izvor zla v nekem zunanjem vzroku. Tudi za številne moderne ideologije krivičnost prihaja »od zunaj«. Tako so delovali tudi revolucionarji. Pravična družba je utopična družba enakih v komunizmu. Vendar pa sta že Marx in Engels vedela, da je  ta predstava pravzaprav spomin na prakomunizem v praskupnosti, ko privatne lastnine in države še ni bilo. To spominja na ciklične oz. spiralne teorije razvoja kulture, ne da bi se tudi sama nanje sklicevala ali opirala. Delno to zadeva 'Antropološko vprašanje duhovne evolucije', ki sem ga analiziral že l. 2009. Gre za razreševanje uganke zgodovine. Že v antiki so se spraševali, katera državna oz. družbena ureditev je najboljša.
Pravičništvo, pravdarstvo, dlakocepstvo so pojavne oblike glavnih grehov. Do skrajnosti pravični ljudje so lahko še vedno egoisti, ker so do decimalk natančni in do dolžnikov nepopustljivi. Božja velikodušnost pa nas uči obdarovanja. Naj ne dajemo samo tega, kar smo dolžni dati. In ne pod pritiskom, pač pa svobodno.

Pomoč za samopomoč (nem. Hilfe zur Selbsthilfe) proučujejo socialni psihologi in pedagogi. Osnova zanje je že svetopisemsko Kristusovo nošenje križa. Pri tem mu pomaga Simon. Po drugi strani pa ga On pomaga nositi nam. Pravi, da bo vedno z nami. Zato se imenuje Emanuel. Tisto, ki menijo, da so za vse sami, gojijo iluzije.

Ob vprašanju, ali si je bolje želeti še dolgo živeti na zemlji ali pa si je bolje želeti kmalu umreti in preiti v večno življenje s Kristusom, apostol Pavel v drugem berilu (Flp 1,20–24.27a) obe želji potrdi kot dobri. Jasno je, da so naš cilj nebesa, vendar si Pavel želi še ostati tu, na zemlji, kjer je na slabšem (in včasih dela, to, česar noče!). Še živeti na zemlji si želi zato, da bi še veliko naredil za oznanjevanje evangelija.

Potrebna je odločnost pri odpovedovanju vsem silam zla, lastnih senc, slabosti.  Wayne Dyer (2020) raziskuje namero (sansrt: dharma) kot sile v vesolju, ki omogoča, da se nekaj uresniči. To je prva knjiga, ki namero opisuje kot energijsko polje primerno za soustvarjanje svojega življenje. Najprej nam odkriva 7 obrazov namere, s katerimi se  uskladimo, da lahko njeno moč učinkovito uporabimo. Preseneča nas, kolikokrat si sami onemogočamo povezavo z njo. Dyer podobno kot Chopra nas uči, kako premagati najpogostejše ovire na poti povezo vanja z namero. Duhovne zakone smo že večkrat analizirali in jih zato na tem mestu ne bomo. 

Nevrokirurg Eben Alexander pravi, da takšen nazadnjaški pristop ni več ignoranca, marveč (ne)znanstvena aroganca, ki podpihuje 'nevromitologijo'. Najglasneje se je oklepajo skeptiki, ki pod krinko znanstvenega dvoma vnaprej zanikajo vse, kar jim je tuje in še ni preverjeno z dognanimi metodami. To je do neke mere razumljivo, kajti kljub zvedavosti v naših genih čemi strah pred neznanim, ta vrhovna iluzija pa povzroča, da zaznave maskirajo temeljne resnice.
Nietzsche ne morem verjeti v Boga, ki hoče biti ves čas hvaljen.' Sam pa prav zato verjamem  vanj, ker  hoče biti hvaljen, ljubljen, čaščen. Gre za izmenjavo popolnega pozitivnega mišljenja in komunikacije. Niti  ni človek ena izmed zmot Boga niti ni Bog ena od zmot človeka kot to meni Dawkins. Nietzschejeva dilema je navidezna, ker gre v hipostatični uniji za komplementaren odnos. V tem odnosu mora človek popravljati svoje grehe in zmote, sicer je tem slabše zanj.  Čisto natančno gledano ne gre za obojestranske zmote, ampak za oboje stransko trpljenje oz. bolečine v ljubezni. Poduhovljenje čutnosti se imenuje agapična ljube zen: to je in bo velik triumf krščanstva. Življenjske izkušnje povzema Nietzschejev izrek, da so obsodbe so bolj nevarni sovražniki resnice kot laži. Vsak bi rad obdržal zase dobro mnenje. Zato kritiziraj greh, ne pa grešnika. 
Freud je razlikoval med tremi vrstami strahu: 1. bojazen (Angst) vključuje pričakovanje (neznane) nevarnosti in priprave nanjo, 2. strah kot Furcht vključuje določen objekt, 3. groza  (Schreck) je strah pred neznano nevarnostjo, kar nas preseneča. Tesnoba se ne nanaša na nič določenega. Ker se s temi različnimi strahovi ne soočamo in jih ne premagujemo enako, Freu pravi, da bližnjice oz. kraljevske poti v psihoanalizo ni.  Razlikovali naj bi med tem, česar se spomnimo po prostih asociacij, kar pomeni po Freudu prisilno in tem, česar se spomnimo po Schubertovi po prošnji svetega duha za očiščenje svojih grehov. Tudi Gabriele priznava, da očiščenje družinskega debla ne poteka hitro.  Pomočnik pri spominjanju lepega je terapevt, Sveti Duh ali dober partner, ki zna pokazati izhod in uravnotežiti zlo z dobrim. Na to se nanaša tudi molitev sv. Tereze.      
4.2 Pričevanja 
Začnimo najprej s pričevanji drugih. Za tiste, ki se učimo iz besed, je človek knjiga. Odkar se spomnim abecede, sem bral knjige. Zato sem vsota prebranega o tem, kar so spoznali drugi in o čemer so bili prepričani. 
Marko Kremžar (roj. 1928, umrl 2021) je kot slovenski migrant v Argentini živel produktiv no. Doktoriral je iz ekonomije, ukvarjal se je s politiko izseljencev. V romanu  (2016) opisuje svoje spomine na dogodke, ki so v prvih 18ih mesecih po zmagi NOB za vedno spremenili njegovo življenje. Gre za opis avtorjevega osebnega  doživljanja od 8. maja 1945, ko se je kot mlad domobranec umikal na Koroško. Reka slovenskega eksodusa se je pomikala iz Ljubljane proti Kranju, mimo Tržiča in čez Karavanke proti Dravi, mu je še svetilo sonce upanja, da se kmalu vrnejo, da bo njegova družina, kolikor je ostala med živimi, spet v miru živela skupaj: da bo njegov dom spet dom in da bo mladost še ostala mladost. Neko jutro so domobranci odhajali z Vetrinjskega polja na vlak; v zraku so drhteli trenutki, ki so za vedno spremenili življenje Slovenstva. Ko je vlak pri Podrožci zavil proti jugu v temo karavanškega predora, je sonce upanja ugasnilo. S svetlobo, ki je sinila onstran predora, je domobranski vojski in 17 letnemu Kremžarju v nji zasijalo zadnje sonce, poslednja ura, ki se je vlekla v neskončnih mukah dneve in tedne do konca. Iz te ure je božja roka izpeljala nekatere od njih mimo nevarnosti in zank, mimo straž in skozi 'zaklenjena vrata'; božja roka jih je izpeljala od tam s čudežno močjo, da bi pričevali o tem, kar so videli.

Ostaja skrivnost, čemu le nekatere, čemu ravno te? Ta skrivnost ga je zadolževala za njihova poznejša leta kot dolg, ki ga more človek poravnati le z vsem svojim življenjem in vključuje  tudi pričevanje o resnici. Sonce prihodnosti in upanja je mlademu Marku Kremžarju znova zasvetilo šele po letu in pol življenja v temi hudega nasilja in ideološke 'prevzgoje' – ko je v mrzlih novembrskih dneh 1946 živ in zdrav dosegel špitalsko taborišče, kjer sta ga čakala starša. Toda upanje je bilo poslej drugačno. Obrniti se je moralo v svet, čeprav je s srcem vedno ostajalo 'onstran Karavank', v Sloveniji.
Marko Kremžar se je trudil poravnati nenapisano zadolžnico svoje rešitve. Vsakdo, ki je doživel takšno rešitev, je moral pozneje kdaj čutiti v sebi silno obilje življenja. Dobro desetletje je bil med vodilnimi politiki slovenske politične emigracije in predsednik zgodovinske Slovenske ljudske stranke; zasnoval je idejo o Sloveniji v svetu, idejo, da je Slovenija povsod tam, koder Slovenci govorijo, čutijo in živijo slovensko; iz te misli je Kremžar razvil svoje obsežno delo med Slovenci v Argentini, med drugim t.i. srednješolski tečaj slovenskega jezika, književnosti in kulture, ki ima danes že več kot štiridesetletno tradicijo. Marko Kremžar je že leta pred samostojno slovensko državo je pisal o narodni in državni preosnovi Slovencev; napisal je vrsto knjig o pravičnem družbenem sožitju, o krščanskem socialnem nauku, o novejši slovenski zgodovini in možnostih njene srečne pomiritve. 
Kakšen je izvor te knjige spomina, kako je nastala in zakaj je končno izšla šele za vsemi, ki jih je avtor doslej napisal, in ne poprej? Ta vprašanja dovolj jasno osvetljuje Kremžarjeva knjiga sama na prvih straneh, a zaradi pomembnosti jih tu omenjam še v drugačni luči. Na samem začetku svojega pričevanja je Kremžar zapisoval potek dogodkov v zvezek, ki je na osnovi drobnega rjavega listka, ki ga je kot zapornik nosil v žepu. Na njem so bili s številkami in znaki zapisani datumi glavnih dogodkov. Ko so mu ga vzeli, je po spominu to prepisal na si je po pregledu ponovno zapisal in utrdil v spominu. Sila spomina je sila božje človeškosti pred pozabo prevare. V tem je prednost dostojanstva pred nihilističnimi manipulacijami s silo amorfnega niča. S tem je ohranjal dragocen del zavesti o sebi in svoje notranje svobode. Že  Ana Ahmatova si je v podobnih okoliščinah reševala s pomnjenjem del svoje lirike in Nadežda Mandelštam je rešila pesniški opus svojega moža pred uničenjem, tako da ga je verz za verzom ohranila v svojem spominu. Podatki na listkih 17 letnega Marka Kremžarja so bili bistveni za tiste, ki morajo to izvedeti zaradi jetnikove notranje svobode. Spomin je tudi potrditev enotnosti v samem sebi: 'še sem to, kar sem bil in kar sem'. Smisel spomina je, da je posoda resnice. Ta resnica in notranja svoboda moreta, čeprav skrito in podtalno, celo v najbolj nečloveških razmerah vzbujati nevidne klice upanja in življenjskih moči. To sporočilo je podobno Franklovemu Psihologu v taborišču smrti.

Po eni strani je človekova svobodna ustvarjalnost samonamenska. Obstaja tudi tedaj, ko navidez ni vnanje potrebe zanjo. Tako je naš razrednik prof. France Pibernik ustvarjal še dolgo po upokojitvi vse do smrti. Lažje se spominjamo delov v celoti kot brez nje. 
Že kar predolgo časa se nisem menil za osmišljanje časa srednje izobrazbe. Po srečanju z mojimi sošolci – maturanti v Vili Belli izpolnjujem ta dolg in skušam odpreti vrelec besedi v 'zvezdnatem prostoru drugega izgovarjanja', ki so doslej še manjkale. Bil si eden redkih, ki si pokazal, kako se stroka dela na svojem primeru iz ozadja. V tem smislu si bil uvod v univerzitetni pristop, čeprav poetike ali verzificiranja nisi nikoli predaval. Za to sem ti hvaležen.
Zaradi rime bil si pesnik in po službeni dolžnosti naš razrednik. Poezija nekaterim le za vzorec, večini španska vas in tretjim je simbol pokončne hoje. Na bregovih ulice si pristal, nas popeljal na bregove divje reke življenja in je postal sam iskan na bregovih literarnega sveta, zatopljen v neskončno premišljevanje 'kje je tisto, kar ni'. Doslej si prvi svetlobo timjana zaznal. Nismo bili društvo mrtvih pesnikov, a vendar si s poetičnim mišljenjem postal tudi vir naših strok. Pesnik je speleolog, ki se podaja v globlje temine svoje duše, pesnik je matematik, ki harmonijo kozmične/kozmetične relaksacije izračunava, pesnik je potapljač, ki z dna morja dragocene školjke prinaša, pesnik je arheolog, ki izkopava ostanke starih civilizacij in kultur, 'pesnik je luč, naj to ostane' (Valetič), približajoča luč z daljave. 

Kadarkoli ljubim, je to prezgodaj za realiteto in kadarkoli ne ljubim, je to prepozno za to, kar nam je sveto.  To je kot manihejstvo, ker si nekje za vedno sprejet in drugje za vedno zavrnjen, to je kot zadrega - aporija, ker nisi niti Bog niti kamen, si le dvoumna sfinga in ( ne nazadnje) to je kot čarovnija, da si po vseh mogočih psihiatrih in teatrih v edini zaresni igri s samim seboj. Če so vsi poznani elementi destruktivni - voda odnese, ogenj požge, veter razpiha in zemlja pogoltne vase, potem je fluidna sreča zakoreninjena v bolečini vseh drugih elementov. Fluidna praznina je vir veselja do življenja in preobrazbe troedine osebe, šole življenja, tu se začenja večna, za nas še neizpeta pesem tekoče reke od izvira do izliva. V poeziji je tako kot v filozofiji pomembno, kje je začetek, kakšen je proces in kakšno je (brezvetrno) stanje stvari. 

Dokler si, nisi nikoli le stanje, nekaj zadržuješ ali pospešuješ pa četudi puščavo, ki raste (Nietzsche) ali nekoga, ki ga moraš imeti rad (Minatti). Jadraš po valovih kontrasta, pri čemer se nekaj odpira in drugo zapira, nekaj umira in se drugo rojeva pri čemer tvegaš, da ne bo več vse isto po istem. Tako po spiralnem razvoju prideš spet iz specializacije na gimnazijsko enciklopedičnost, se znajdeš pred slavoliki zmag in porazov, nedodelanih in še nepredelanih stikov, pri nekaterih  še vedno odprtih in pri drugih za vedno končanih.
V Kremžarjevem pogledu je nekaj, kar se dviga nad potek zgodovine, nad njen kruti, uniče valni in bežni zdaj. To je zametek pričevanja. K bistvu pričevanja sodi vednost, da so dogodki zgodovine omejeni, pričevanje pa jih bo preživelo. Avtor bi zaradi zgodnjega urejanja zapiskov v zvezke skoraj izgubil življenje. Slutil je,  da se spomin smiselno uresničuje v pričevanju o resnici. 

Kakšen je pomen takega pričevanja za nas, zdaj in tukaj? Ali je njegov smisel v tem, da podaja dejstva in podatke, s katerimi zgodovinarji doslej niso razpolagali? Ali da poda nepristransko poročilo o dogodkih, ki so vreli ob vrhuncu revolucije na Slovenskem? Da pričuje o veličini trpljenja in dostojanstvu teh, ki so morali skozi mučeništvo in smrt? Mislim, da je s tem prispevkom za razumevanje njegove zgodbe  izpolnil enega izmed pogojem za narodno spravo. Na ta način si bralci lahko zamislimo, kako bi bilo, če bi kdo izmed partizanov, ki bi ga domobranci ali Nemci ujeli, moral naknadno dokazovati svoje dostojan stvo z izpovedjo svoje zgodbe. S tem bi se približali 'življenju po resnici' in Trubarjevem geslu 'stati inu obstati'. Z njo pa tudi zmožnost notranje svobode pri odločanju o sedanjosti. Pričevanje je zato bistveno naravnano ne v preteklost, marveč v sedanjost in prihodnost, saj je živeti v resnici etični zakon, brez katerega človek prej ali pozneje neha biti človek. Kaj je spomin? Je dar narave, s katerim prikličemo pretekle dogodke, sprejmemo sedanje in premišljujemo prihodnje po zgledu ali analogiji s preteklimi. 

Smisel spomina in pričevanja ima globoke duhovne, etične korenine po Svetem pismu. Zapoved vseh starozaveznih besedil je: 'spominjaj se vseh Gospodovih del! Spominjaj se, da si bil suženj v egiptovski deželi in te je Gospod, tvoj Bog, od tam izpeljal z močno roko in z iztegnjenim laktom!' (2Mz 5, 15) »Spominjaj se vse poti, po kateri te je Gospod, tvoj Bog, teh štirideset let vodil po puščavi.« (5Mz 8, 2) »Spominjaj se, kaj ti je storil Amálek na poti, ko ste šli iz Egipta.« (5Mz 25, 17) In še: »Če pozabim tebe, Jeruzalem, naj bo pozabljena moja desnica.« (Ps 137, 5) »Spomin na pravičnega bo blagoslovljen, ime krivičnih bo strohnelo.« (Prg 10, 17) Gre za presenetljivo pogostost zapovedi: spominjaj se, ne pozabi, pomni! Iz tega razberemo, da je spomin vsajen v človeka po božji volji z nalogo, naj ohranja vse, kar je bilo v zgodovini dobrega, saj dobro izvira iz Boga. Opuščanje spomina pomeni popuščanje neresnici in slabemu. Zato pozaba dobrih stvari razdira določene osebe. Očiščen spomin je tista umska moč, po kateri zbiramo in ohranjamo arhiv izkustvenih spoznanj o dobrem in zlu, ki jih pri moralnem presojanju pogosto zelo potrebujemo.

Obhaja nas nelagodje nejasnega občutka, da si lahko le malo povemo, a ne zato, ker je za vsako 9. stvar beseda. Zato nekateri tem bolj hlastajo za vsem, o čemer bi lahko govorili. Za tem hrupom tiči kriza komunikacije, ki izhaja iz plitvega oz. ničnega predmeta. Občevanje med ljudmi terja predmet, ki je vreden človeka in je po pravi meri človeka kot duhovno-telesne osebe. Šele tedaj govor o snovnih stvareh najde mesto in smisel v duhovnem človeku. Brez takega predmeta pa se občevanje izvotli in usahne. Od tod hlastanje za pogovorom. Zato sodobni človek težko dojame osrednjo težavo pričevanjske besede. Predmet pričevanj o Škofovih zavodih, Rogu, Teharjah in drugih krajih je glede na mero človeka velikanski, grozovit in neznanski. Dostopen je le tihemu prisluškovanju in zbranemu podoživljanju. To, o čemer pričujejo tisti redki ljudje presega vsako običajno človeško izkušnjo. Ta doživetja presegajo celo samo možnost, da bi jih človeški jezik ustrezno izrazil. 
Kremžar (2016) meni, da tedaj, ko zlo na eni strani in trpljenje žrtev na drugi strani presežeta naravne meje, oboje postane nepopisno, neizrazljivo. Nekaterim se celo zdi, da se jezik brani sprejeti vase neznansko razsežnost takega zla in trpljenja, zato o tem ne morejo govoriti in molčijo (aluzija na Wittgensteina). Marko z materjo in očetom o grozovitostih dogodkih ni mogel spregovoriti besede. To neizgovorjeno besedo je Kremžar le v nekaj drobcih, že nekoliko oddaljenih od najhujšega dogajanja v Kranju in v Zavodu sv. Stanislava poskušal izraziti v črticah in kratkih zgodbah Sivi dnevi (1962). Toda šele 40 let pozneje je mogel zares premagati težo, ki mu je zaklepala besedo, in zapisati svoje pričevanje Leto brez sonca. Iz neosebnega literarnega podoživljanja je po pol stoletja prešel v osebno pripoved. Objektivni dogodki pričevanja so bili v monumentalni presežnosti takšni, da jih je nemogoče adekvatno opisati. Ljudje so v svoji duši leta in leta nosili neizgovorljivo dramo, ki je bila vsaj pri nekaterih gotovo tako nedopovedljiva, kot če bi bili videli 'goreči grm' ali 'ognjeni in oblačni steber', pri čemer ni šlo za razkritje Boga, ampak za razkritje zla. Vendar pa ta mejna doživetja teh ljudi niso ločevala, izločala iz skupnosti, marveč nasprotno: čeprav zagrnjena v molk desetletij, so bila v veliki meri prav ta in podobna doživetja skrita moč povezovanja in dela za slovensko skupnost v zdomstvu, še zlasti v Argentini.

Težavnost neposrednega, jezikovnega govorjenja o teh stvareh je tedaj eden izmed razlogov, da je zapisanih razmeroma malo pričevanj o tedanjem trpljenju. To trpljenje presega vsako normalno človeško izkustvo, zato so ti dogodki preveliki, da bi jih reven čas, kakršen je naš, lahko dojel in sprejel. Morda se naravi teh dogodkov še najbolj približamo, če jih skušamo razumeti in brati po njihovih sadovih: v izjemni religioznosti, družbenosti in kulturnosti slovenske politične emigracije. Potrebno je torej troje: najprej čim popolneje ohraniti spomin dogodkov; nato z veliko voljo uresničiti to »posodo resnice« v pričevanju; a ravno tu nastopi tretje: kako povedati z besedami, kar presega človeško besedo? To troje je tu našteto kot tri stopničke, ki jih človek v enem koraku preskoči. V resnici je v njih mera celotnega človeka, vsi registri njegove duhovne osebe, vse zmožnosti njegovega pomnjenja, hotenja in izražanja, vsa njegova moč za spoprijem z zgodovino in njeno, kot pravi Shakespeare, 'sovražno pozabo'. 
Kremžar (2016) se je fokusiral na razumno stran dogodkov, medtem ko je doživljajsko stran s svojimi občutji in duševnimi stiskami štel za nepomembna spričo neznanskega trpljenja desettisočih Slovencev.  Njegova perspektiva je osebna, izkustvena, a ne subjektivna. Njegov slog pisanja je precej stvaren, resnično miren, kronološko opisen. 
Kremžarjevi opisi v bralčevi duši porodijo močan odmev. Mučenje in ubijanje nedolžnih bralcu odpira vpogled v tisto neznansko, neizrazljivo, presežno. S tem je izpolnjena naloga in poslanstvo pričevanja. To je doseglo svoj cilj, ko bralec izve ne le za dogodke zgodovine, ampak se mu ob teh dogodkih v duši odpre vsaj ozka lina k temu, kar je v njih presežnega: to je misterij slovenskih mučencev, misterij zla, storjenega po Slovencih, skrivna rana, ki poslej reže dušo naroda, nedoumljivost zgodovine, njena skrivnost, njena daljnosežna navzočnost v sedanjosti in prihodnosti, a tudi vitalne moči, ki spijo v še neodkriti in nesprejeti resnici.
Preseneča, koliko vsega si je Kremžar zapomnil. V njegovih zgodnjih zapiskih še ni bilo toliko in takšnih podrobnosti. Razlog, da je vse to je drugod. Dogodki pri njegovih 17ih letih so bili tako intenzivni, da so odšli v večnost. To ne velja le za doživetja pri Kranju in v Škofovih zavodih, ampak tudi za sodnijske zapore na lepi Miklošičevi cesti v središču Ljubljane. Denimo v noči, ko je v samici v kleti otipaval okrvavljeno steno, prerešetano s kroglami, in mislil na nje, ki so od tam odhajali na veliko pot, ali grozni opisi človeškega razpadanja dveh sozapornikov, partizanov, ki sta zagrešila revolucionarne zločine, a sta se pod njimi zlomila. Avtor je eden redkih, ki podaja njune blazne epileptične napade. V zmagovalcih je ostalo človeško uničenje in je prek njih prešlo v ustanove in ureditev družbe. Postalo je del današnjega stanja, zato se tako težko trgamo iz tega mrtvila.

Kremžar je v delu Med smrtjo in življenjem opisal zgodovinski okvir domobranskega odporniškega gibanja, ki je zraslo od spodaj navzgor podobno kot Jože Možina. Leto brez sonca pa opisuje njegov tragični konec. Obe knjigi se med sabo dopolnjujeta tako po snovi kakor po smislu. Tako veliki okvir kakor tisočere življenjske zgodbe v njem. Oboje je bilo kruto okronano s trpljenjem in mučeništvom. Kljub temu to opisoval tudi vedro in mladostno. To sobivanje trpljenja in vedrine je le v globoki, preskušeni veri, da ima dobro nad zlim – čeprav v mučeništvu – zadnjo besedo; da dobro zlu odpušča in je v tem njegova poslednja zmaga. Zato v Kremžarjevem pripovedovanju opazimo, da ne obsoja krvnikov.

Dejanja morajo biti opisana, spomin ohranjen, pričevanje izpolnjeno. Tako je pričevalec govoril tudi na mestu in v imenu tistih, s katerimi je bil skupaj v poslednji uri. Dal jim je svoj glas, jim posodil svoj spomin, v njegovem pogledu so pogledi njihovih nevidnih oči. Pričevanje je zato tudi kraj nevidnega občestva živih na svetu in živih v Bogu. Za nas je zato tem bolj pomembno, da ga moremo sprejeti vase, živeti v resnici in dajati s svojim življenjem streho temu občestvu.

Vsak spomin na dobro in zlo v zgodovini je po svojem smislu usmerjen k našemu ravnanju v sedanjosti in prihodnosti. Leto brez sonca nam v tem smislu vendar prižiga sonce in tako dodaja nov odtenek stari misli, da bodo mrtvi živeli v spominu tistih, ki so ostali.
Proučeval sem že skrivnost navdiha (inspiration pri Dyerju). To pomeni biti pod vplivom Svetega duha, poslušati notranjo poetično muzo, otroka, prepustiti se ustvarjalnemu toku, kreativnemu pisanju, poiskati izjemne motive. Npr. sanjalo se mi je, da sem prišel nekam drugam kot sem želel oz. po daljših ovinkih na predvideno mesto. Čisti računi, dobri prijatelji. Najhujša je zloraba najboljšega (lat. abusus optimi pessimus). Bucay nas vodi skozi nešteto zgodb, ki jih je kot terapevt doživel s svojimi pacienti, a tudi brez njih prek izkušenj različnih svojih in tujih obdobij.  Lahko bi rekli, da so spominske. 
Nisem sistematično gojil spomina na svoje vsakodnevne sanje. Nekatere izmed njih sem vseeno 'ujel'. Tako se mi je sanjalo, da sem s svojo pokojno mamo plesal okrog grobov pokojnikov. Sanje so me poučevale, da je vsak sam odgovoren za navade in tradicije, ki jih s svojim vedenjem ustvarja.  Prav tako nisem gojil spomina na svoje zgodbe. Še več: z drugimi sem se družil zato, da bi izvedel, kaj od njih. Bucaya in De Mella nisem sistematično bral. Sem ter tja, pa sem vendarle prejel katero od njunih modrosti. Prav tako je s Sobotnim delom. Sem ter tja repliciram na katerega izmed daljših člankov. Bucay pozna štiri poti: 1. samoodvis nost mu pomeni odgovornost za lastno življenje, 2. srečanje je odkrivanje ljubezni drugega, 3. pot izgub in bolečin imenuje pot solza in šele 4. pot je pot sreče (Bucay, 2017, 7)  
Bucay  uporablja klasično freudovsko metodo, ki jo dopolnjuje z gestalt terapijo. Ker je vsakemu pacientu na koncu terapevtskega srečanja povedal zgodbo, so pomemben del terapij postale tudi zgodbe. Njegovi pacienti so jih zapisovali, zbrali so jih v knjižico, ki so mu jo podarili in ga začeli nagovarjati, naj jih objavi.
Bucay je upošteval nasvet pacientov in leta 1982 izdal svojo prvo knjigo Razglednice za Claudio. Sam je sodeloval pri njeni promociji knjige. Potem so pri založbi začeli izdajati njegova dela. Sprva uspeha še ni doživel, ker so bile naklade nizke, prodaja pa ni stekla. Po dveh desetletjih in po več napisanih knjigah in številnih nastopih, branjih ter obiskih knjigarn, pa je Jorge Bucay je s svojimi knjigami osvojil svet. Njegov uspeh je v nekaterih državah res izjemen: srečuje se s predsedniki držav, televizijske postaje v vrsti čakajo na intervjuje z njim. Vse bolj pa mu priznavajo tudi vlogo pionirja na področju terapije s pripovedovanjem zgodb, v katerih je ujeta modrost različnih kulturnih tradicij. Nekatere zgodbe, legende in miti so vzete iz krščanske, islamske in židovske tradicije, druge pa si je izmislil sam.
V srca bralcev se je sicer najprej zapisal z uspešnicami Ti povem zgodbo?, Ljubiti z odprtimi očmi in Ti povem še eno zgodbo?. Nadaljeval je s knjigami iz prav tako zelo iskane in brane zbirke Kažipoti, ki bralce pomaga usmerjati na življenjskih poteh. Eno izmed Bucayevih prvih besedil je bilo posvečeno ljubezni, pa tudi v drugih knjigah. Prepričan je, da je ljubezen v različnih oblikah nujna za človekov obstoj in zadovoljstvo, res pa je, da si jo zelo različno razlagamo.
Ljubiti nekoga pomeni, da mu želiš dobro. Da ti je njegova dobrobit enako pomembna kot lastna. Nekoga zelo ljubiti, pomeni, da mu želiš zelo veliko dobrobiti. To nima ničesar opraviti z zaljubljenostjo. Zaljubljenost je samo strast, ki je ni mogoče raztegniti na več kot leto dni. Ljubezen ni sebična. Če nas nekdo ljubi, mu ni vseeno, kaj mislimo, kaj čutimo, česa se bojimo in kaj nas radosti.«
O ljubezni spregovori tudi v knjigi Najlepše pravljice, da se bolje spoznamo: »Naša obveza je, da se naučimo ljubiti zrelo, prositi, ne da bi zahtevali, in sprejeti dejstvo, da drugi morda nima ali nam noče dati tistega, kar potrebujemo.« In dodaja: »Tisti, ki so se naučili ljubiti, niso odvisni, hkrati pa tudi ne pustijo, da bi bili drugi odvisni od njih.«
Bralci v Bucayevih knjigah najdejo motivacijo, navdih, tolažbo in spodbude za spremembe v razmišljanju in dojemanju sveta, ki jo opravijo sami. Nihče ne more narediti za nas, kar lahko naredimo zase. To nas opogumlja in nam daje zagon, da svoje življenje spreminjajo na bolje. Bucay živi zadovoljno in izpolnjeno življenje v obmorski vasici v Španiji, kjer v majhni hiši živi sam, tam ustvarja in posveča več časa prijateljem in družini.
Snyder (2021) je eden najbolj znanih sodobnih zgodovinarjev, ki predava na Univerzi Yale in je stalni sodelavec Inštituta za humanistične vede na Dunaju. Proučeval je zgodovino totalita rizmov in drugo svetovno vojno. V boju s svojo boleznijo je spoznal, kako krhko je človeško zdravje, ki v naši družbi izgublja status človekove pravice. Snyder z vidika bolnika, njegove krhkosti in bolehnosti (ang. morbidity) predstavlja svoje  osebne izkušnje zdravstvenih sistemov na različnih delih sveta: iz Amerike, kjer je bolna oseba postala poblagovljen izdelek, ki ga je treba ekonomsko čim bolj izkoristiti, in Evrope, kjer je zdravstveni sistem še javno dobro, vendar pa se približuje ZDA. Brez zdravja po Snyderjevem mnenju namreč nimajo pravega smisla niti druge pravice in svoboda. Pandemija je zdravstvene zadrege še poslabšala. Od tedaj lahko opazujemo, kako se podhranjeni zdravstveni sistemi s premalo zdravstvenega osebja upogibajo pod težo bolnikov s koronavirusom po vsem svetu. Nekatere vlade so to stanje epidemije z namerno ignoranco, dezinformacijami in vojnim dobičkarstvom naredile še hujše. Zato je nevarno, da svet drvi v fašizem. Sv. Pavel pravi, da zdaj spoznava delno, takrat pa bo spoznal, kako je bil spoznan (1 Kor, 13, 12), ko ne bo gledal prek ogledala, ampak iz obliča v obličje. Avtorjeva teza je, da je zdravje posameznikov osnovni pogoj za delovanje katerekoli družbe, obenem pa premislek o tem, kako nujno je, da za to vzpostavimo vzdržen in do vseh državljanov kar se da enakovreden  zdravstveni sistem. Snyder (2021) pravi: »Svoboda pripada posameznikom. Da bi lahko bili svobodni, potrebujemo zdravje. Za zdravje pa potrebujemo drug drugega.« Ne vem, ali se Snydler zavzema za prednost javnega zdravstva pred privatnim. Vsekakor pa se zavzema za humano, empatično medicino, ker vidi preveč slabosti komercialne. Ta predvsem ne upošteva enake pravice do zdravja vseh pacientov. Ni pomembno toliko, koliko so zaradi novih zdravil in cepiv neozdravljive bolezni npr. demenca, nekatere vrste raka postale ozdravljive, kolikor so pomembni medsebojni odnosi. Videti je, da so neposredni odnosi med pacienti in zdravniki stopili v ozadje. Za Snyderja je najpomembneje, da vemo, kako bolna je družba. 
Muzeji izpričujejo zgodbe preteklih dogodkov. S Tončko sva obiskala Mestni muzej v Bruslju, kakor tudi Afriški muzej v Tervirnu. Slednji je posvečen spominu na belgijsko kolonizacijo enega dela Afrike. Razstava v Tivoliju prikazuje artefakte, ki jih je Narodni muzej Slovenije zbral svojem v 200 letnem obstoju. 15. septembra 1821 so ga odprli na osnovi predloga evropskega kongresa v Ljubljani še istega leta. Razstava pokaže cerkvene pripomočke maševanja – kelih, monštran ca, … Vidimo, da je bil teritorij Kranjske večji kot je bila predvojna in povojna Slovenija. Med izdelki iz praskupnosti je slovita neandertalčeva piščal iz Divjih bab, ki velja za najstarejše glasbilo na svetu, znamenita situla iz Vač idr. Predstavljene so arheološke najdbe iz časa, ko je bilo ozemlje današnje Slovenije del Rimskega imperija. Razstava je bila pripravljena ob 2000-letnici mesta Emona, ki je stalo na območju današnje Ljubljane. Med več kot tisoč razstavljenimi predmeti je tako na ogled tudi cesarski gradbeni napis datiran v leto 14 ali 15, ki priča o ustanovitvi mesta Emona. Med pomembnejšimi eksponati je tudi pozlačen bronasti kip emonskega meščana. Razstavo dopolnjujejo filmi, rekonstrukcije in slikarski prikazi. Lapidarij obsega zbirko več kot 200 kamnitih spomenikov z latinskimi napisi, večinoma s področja nekdanje Emone in Ižanskega kota, s Trojan, Zasavja ter z Dolenjske. Spomeniki so razstavljeni v pritličju stavbe in v steklenem paviljonu na vrtu muzeja in obsegajo obdobje rimskega imperija od 1. do 4. stoletja našega štetja. Določena slika pokaže, da so Turki izgubili bitko pri Sisku 1593, ne pokaže pa dveh izgubljenih obleganj Dunaja. Mein Kraft se je pojavil kot nov pojem za moč moje ideje.   
Moja prva diagnoza je bila anksioznost. Moje zapiranje v samozadostnost ob skoraj vsaki novi priložnosti je indikativna. Zdi se mi, da je Tončka zaradi njihovih domačih razmer še bolj obremenjena. Težko bi ocenil v čem je v tem razlika med nama. Bojmo se strahu in travm, ki pogojuje največji polom v telesu. Če ljudje niso z mano pozorno prijazni, jih odklanjam. Naši starši so nas (večinoma) materialno preskrbeli, niso pa razvijali dobre medsebojne komunikacije. Od tod lakota po vrednotah.   
Kdor samo razmišlja le o tem, kaj ni dobro, se hitro postara. To se mi je, žal, pogosto dogajalo, po drugi strani pa tudi Tončki. Na naši 50. obletnici sem zaznal ločitev na A in  B razred kot napako, ker bi se še raje pogovarjal z B-jevci na Šmarjetni  gori. Na 40. obletnici sem jim nekaj jubilejnega prebral,  ker sem bil pri moči. Prvič in zadnjič sem vzpostavil osebni stik s Pibernikom. Vsaj zaradi tega mi ni treba imeti slabe vesti. Obujanje spominov ob jubilejih posedanja nekdanje situacije v njihovi nezavedni relevantnosti za obstoječ življenjski kontekst. Če pogledam v svoje pretekle dejavnosti, najdem lahko kar nekaj spodbud za sedanje. Morda jih je še najmanj  v družinskem krogu.   
Pišem, torej sem, Tončka pa se najbolj identificira po potovanjih. Od kar pomnim, berem in pišem. To je način zavedanja sebe v stilu nosce te ipsum. Nisem se znal potegniti zase. Vem, da so tisti velikani duha, ki so veliko napisali veliko brali. Tako govorimo o bralnem pisanju in pisnem branju, ker je treba napisan tekst prebrati za samim seboj. Pri nas je oboje postalo poplitveno. Vsak naj bi se trudil za razloge, ciljnost razmišljanja in za sredstva reševanja konflikta. Pri miru gre za dvojno transformacijo sebe in družbe oz. partnerja. S Tončko sva v zadnjem desetletju dosegla. S Tončko dosegava rekord bivanja v Vrbju. Sosede ni na spregled. Danes sva dvakrat kolesarila, enkrat čez Roje, drugič do standardne točke ob srčni poti.      
V mladosti sem preizkušal, kako visoko v hribe lahko grem, v starosti pa, kako globoko v duha lahko prodrem mimo pajčevin pojmov in ponavljajočih molitev. Znamenja časa so pomenile štempiljke, sedaj pa knjižne notice. Starost se pri ženskah presoja po tem, kako zgledajo, pri moških pa, kako se počutijo. Vendar se mi zdi, da pri obojih prevladuje zgled in počutje, čeprav ne v enaki meri. Najbolje je, da se tisti, ki dobro zgleda, tudi dobro počuti glede na to, kako se zdravje manifestira. Mojemu očetu je zadoščala odljudnost, ker je bil samooskrben. Ker on ni nikogar vabil, tudi drugi njega niso. Po eni strani se mu še danes čudim, kako je preživel dlje kot so njegovi bratje. Bil je rezistentno 'trden kot skala', ker je živel v svojem stilu.  
4.3 Spomini na vse naše mature v toku časa 
Če razumemo mature kot življenjske izpite, ugotovimo, da smo nekatere opravili, drugih pa ne. Sam sem bil deležen različnih šolskih matur. Najprej sem imel maturo s svojimi sošolci na kranjski gimnaziji, potem pa še matur svojih učencev, dokler sem bil razrednik v Kočevju in Tolminu. Sodeloval sem tudi na maturah, kadar je bil zastopan moj učni predmet sociologija in pozneje STM.  
Sošolcem v Kranju sem po pol stoletja poslal vsaj en iskren pozdrav. Forma vašega imena  ustreza vsebini, ker si  sestavljena iz najbolj ljubkih molekul s kemijskimi procesi vred. Rojeni iz bloške rose ste ohranili pomladni smehljaj. Navdih poletja ste prepustila drugim. Srečujemo se še v jeseni, dokler imajo stvari še svoj pomen, ker smo jim ga pripravljeni dajati in dokler nas pozimi ne zasuje lopata. Ni nenavadno, da s(m)o nekateri pozno zazeleneli na drevesu spoznanja, manjšina pa je tudi že odpadla kot velo listje z vej. Ni slučaj, da so bili uvod v naše srečanje v Vili Belli Vivaldijevi letni časi, simbol premene naše. Sem znal najti v vas božansko iskro. Kaj potem, če vas je mnogo. Sošolke ste – vsaka  svoja umetnina, vsaka svoja dodelava časa. V šolo ste hodile v raznobarvnih delovnih haljah – preoblekah oblek. A tudi teh se je dotaknil sončni sij. “A  kam odložiti oblačila mrtvih ljubezni?” (Pibernik).
Kot razred – umetna, pretočna klasa, smo se razkropili in zopet združeni se razkropimo spet - v svet razpršeni kot atomi. Zaradi rime naš razrednik je bil poet. Poezija nekaterim le za vzorec, večini španska vas in tretjim je simbol pokončne hoje. Na bregovih ulice naš pesnik je pristal, nas popeljal na bregove divje reke življenja in posthumno postal je zabeležen na bregovih literarnega sveta. Nadzoroval  pa ga je ravnatelj. V razredu se sošolec s sošolkinim pogledom ujame, drug drugemu za hip odkrijeta obraza in se naprej podasta vsak po svoje po romarski poti zvezd. Poprejšnje vsakodnevno srečevanje postane vse poznejše oddaljevanje. Po slavnostnem dogodku harmonije nov dogodek disharmonije me preseneti. O(b)stal sem sam sredi nočne teme, ob bregu ceste in ob robu mimobežnih luči. Moje vozilo na vozilo vlečno se priključi, in ta me prestavi iz kraja v kraj in iz časa v čas, na križišče vseh časov-začetnega, procesnega in končnega. V simfoniji življenja čedalje bolj spomin prevladuje, ki nas opomni, da navsezadnje moramo opustiti vlogo dirigenta. 
Prvič in zadnjič smo v daljnem letu 1963 hodili kot maturanti po kranjskih ulicah s izposojenimi fraki in cilindri. Tega nismo ponovili niti pri prvi zaposlitvi niti ob upokojitvi. Prvič in zadnjič smo prepevali gaudeamus igitur. To je bila non plus ultra reminiscenca aristokratskega duha. Izginil je kot Cankarjevo izgubljeno prepričanje, ker navsezadnje vsak sam zdihuje. A samo mesec dni po Pibernikovem poslovitvi s tega sveta se je uvrstil na državno proslavo ob 30. obletnici samostojne Slovenije njegov ljubljenec France Balantič. Tam so deklamirali eno izmed njegovih pesmi.  
Gimnazija je kot maternica, ki rojeva bodoče intelektualne narodne cvetove in je ladja, ki pluje proti znanim in še neznanim obzorjem strok, a na svojem krovu ne sme trpeti lenuhov. Dokler je bila selektivna, so nekateri odpadli kot velo listje z vej, drugi so zazeleneli šele pozneje. Pibernikova vzgoja je bila nekakšna sinteza očetovske modrosti in materinske empatije. Bil si primerno strog, a tudi človeški. 
Moja generacija je že imela 50. obletnico mature na kranjski gimnaziji že l. 2013, vaša kočevska pa jo ima letos. Mi in vi  smo vsi skupaj iz časa Še pomnite tovariši. Smo sinovi in hčere delov nega ljudstva, ki je oblikovalo novo domovino in državo Jugoslavijo.  Ta se je zasnovala na prvem in drugem  zasedanju AVNOJ (slovensko Antifašistični svet narodne osvobodit ve Jugoslavije) že pred našim rojstvom. Prvo zasedanje je bilo 26. novembra 1942, drugo pa 29. in 30. novembra 1943 v Jajcu. 29. november je bil po vojni proglašen za državni praznik Dan Republike. Pomen obeh zasedanj je bilo treba znati na maturi. Zbor odposlancev slovenskega naroda za 2. zasedanje AVNOJ oz. Kočevski zbor je potekal v Kočevju v tedanjem Sokolskem (danes Šeškovem) domu od 1. do 3. oktobra 1943 po septembrski kapitulaciji fašistične Italije. Pod geslom »Narod si bo pisal sodbo sam«, iz Cankarjevega dela Hlapci, se je zbralo 572 neposredno izvoljenih in 78 delegiranih predstavnikov Osvobodilne fronte. To je bil manjši dogodek za Kočevje, a velik za Jugoslavijo.  
Okrogla obletnica mature daje vpogled v preteklost mesta pred 50imi leti. 1. septembra 1969 sem prvič stopil v razred izbranih ukaželjnih učencev. Razred je bil kot orkester, profesorji pa kot dirigenti, ki smo izvajali nove skladbe po šolskem programu. A bolj kot predmetne vsebine so bili pomembni ritmi in melodije tistega časa, njegovi vzgibi in utripi, dejanja in nehanja. Po naključju ali ne, je v daljnem letu 1969 stopil na Luno prvi človek Neil Armstrong, ki je dejal:  »To je majhen korak za človeka, a velik skok za človeštvo.« Tako je tudi poučevanje na gimnaziji majhen korak za profesorje, a rodi velik kvantni skok za mesto, državo, Evropo. In glej čudo. Novi  kočevski kvantni skok predstavlja tovarna robotov ki obratuje od l. 2019. 50 let po pristanku človeka na Luni, se je »rodil« prvi robot v Kočevju   Japonska korporacija Yaskawa, ki velja za največjega proizvajalca industrijskih robotov na svetu, je v Kočev ju uradno odprla svojo prvo evropsko tovarno robotov. Kočevska tovarna, ki so jo začeli graditi novembra 2019, bo tako uradno začela proizvodnjo šestosnih industrijskih robotov za trge Evrope, Bližnjega vzhoda, Afrike in Rusije. 
Več kot pol stoletja smo že sodelujoči v novejši zgodovini in o tem bodo pričevali naši vnuki. To bodo vedeli tudi na prihodnji maturi. Pričevali bodo o samostojni Sloveniji in naših dveh predsedovanjih. Časi se spreminjajo in mi z njimi (lat. tempora mutantur et nos mutamur in illis). Tudi spomini prekvašeni z domišljijo se spreminjajo. Sčasoma nastajajo nova obličja stavb, pročelja hiš, nove gredice, nove stezice, pa tudi nove umetne razsvetljave. 
Ob maturi in njeni polstoletni obletnici smo prepevali  Gaudeamus igitur, veselimo se, dokler smo mladi, a v srcu ostanemo vedno mladi od mladosti do večne pomladi, od pogleda na Plečnikovo arhitekture od Prage do Ljubljane do na svetih krajih navzočih ikon patra Marka Rupnika, ki so uvod v harmonijo nebeškega stvarstva. Ne spominjamo se le smrti znancev, ki jih je že zasula že lopata, ampak življenja, kajti dar smrti je obenem dar novega življenja. Ne gre le za občuteno pandemijo, ampak še prej  za nevidno epifanijo. Ne gre le Prešernov memento mori, ampak še prej za memento vitae, spomina na življenje,  za življenje mojega (in našega) življenja, za Vita vitae mea po aluziji na povest Ivana Tavčarja. Življenje mojega in našega življenja se zaradi creatio et memoria continua odvija še po smrti.  
Vsako praznovanje obletnice mature je po načinu izvedbe tudi že matura oz. kvantni skok, ker ima določene skupne učinke že po obujanju spominov. Zlasti za tretje življenjsko obdobje velja, da postajamo takšni, kakršne spomine obujamo.  
Sveta Marija izpoveduje, da Sveta trojica trpi zaradi naših grehov, a človek grešiti ne neha. Treba je veliko moliti zanj in dobro delati. To je naša matura v najsvetejšem smislu iz stanja ‘nezrelosti’ (Unmuendigkeit pri Adornu). Ve, da bomo tudi mi še veliko trpeli zaradi ‘maščevanja narave’.    
Naša zadnja matura je prehod iz končnega časa v večnost. John Henry Newman je molil za mirno smrt in upa, da bo smrt izgubila svoje 'želo' in nam olajšala prehod s tega na oni svet.
O, moj Gospod in Odrešenik, v moji zadnji uri me tolaži z močnim objemom Svojih zakramentov in s prijetnim vonjem Svoje utehe.
Naj nad menoj izgovarjajo Tvoje odrešilne besede
in vame vtisnejo znamenje Tvojega svetega olja;
naj bo Tvoje telo moja hrana
in naj me poškropijo kapljice Tvoje krvi;
naj k meni pride Tvoja Mati Marija,
naj mi moj angel varuh podari Tvoj mir,
naj se mi smehljajo Tvoji veličastni svetniki in moji ljubi nebeški zavetniki,
da bom v njih in skozi njih
umrl, kakor sem hotel živeti,
v Tvoji Cerkvi, v Tvoji veri in v Tvoji ljubezni.
Amen. Dobri Jezus, usmili se.

Poročilo ob 50. obletnici mature moje prve generacije maturantov v Kočevju. 
Kočevska gimnazija je previharila viharje. L. 2022 bo praznovala 150. obletnico. Prvotno se je mesto imenovalo Gottschee. Ime  je nanašalo že v 13. stoletju zaradi nekdanje nemško govorečo skupnosti na Kranjskem v Habsburškem cesarstvu. Tja so vladarji naseljevali prostovoljce z nemško govorečih predelov. Regija je bila v različnih delih svoje zgodovine okrožje, vojvodstvo, okrožje in občina. Ker je bilo področje nerodovitno so jim dajali razne ugodnosti, npr. da niso plačevali davkov. V 15. in 16. stoletju so se dogajali tu razni turški roparski vpadi. Skupnost je tu izoblikovala poseben jezik kočevarščino, ki se jo da še danes učiti. Zaradi pritiska slovenizacije se je večina kočevskih Nemcev izselila.  
Datum 20. 8. 2021 se nahaja v mesecu avgustu, ki je veličasten mesec. Avgustus pomeni v latinščini veličasten, vzvišen, ugleden. Ta mesec je nastal po prvem rimskem cesarju Augustu, ki so mu pripadale te lastnosti. Tudi praznovanja mature imajo različne obraze. Toda to praznovanje je bilo doslej najbolj veličastno in velikodušno. Še nikoli nisem videl reke Rinže odete v takšno svetlikajočo svetlobo. Še nikoli nismo prejeli trije profesorji tri rdeče vrtnice, simbole večne ljubezni. Še nikoli nisem videl toliko posnetkov različnih praznovanj kot creatio continua – nenehno ustvarjalnost v prijateljstvu, prijaznosti.          
Vse otroštvo in mladost sem prebival v Kranju. Staro mesto Kranj je bilo imenovano Carnium,  Creina, Chreina, Krainbourg, Krainburg. Leži na pomolu med rekama Save (lat. Savus) in Kokre. Območje mestnega središča je bilo poseljeno že v mlajši kameni dobi oz. v neolitiku pred več kot 6.000 leti. Je eno izmed eno najstarejših poseljenih lokacij. Kranj je poseljen od antike pa vse do danes. Po mestu Kranj, ki je bilo sprva njeno središče, so poimenovali tudi zgodovinsko pokrajino Kranjska. Kranj je bila prva prestolnica Slovencev, saj je bil od 8. stoletja dalje center Slovanske kneževine Karniole, ki jo langobardski kronist Pavel Diakon označuje z besedami »Carniola, patria Sclavorum« (Karniola, domovina Slovanov). Mesto je dobilo ime po keltskem ljudstvu imenovanem Karni, o katerih poročajo že antični pisni viri (Livij, Plinij, Strabon).

Naša kranjska generacija je opravljala šibko maturo iz izbranega predmeta za domačo nalogo in skupnega eseja iz slovenščine že l. 1963. Kot tedanji maturant se spominjam naslova eseja iz slovenskega jezika: Človeštvo napreduje, kaj pa človeška etika. Na to temo bi lahko vedno znova odgovarjali.  To vprašanje je indikativno tudi za današnji prestrašen čas. Ko se določene razmere utrdijo - kristalizirajo, se spremenijo tudi maturitetna vprašanja. Tako se je po uzakonitvi samoupravljanja v ustavi SFRJ in SR Slovenije l 1974 pojavil predmet samoupravljanje s temelji marksizma (STM) tako v šolskem predmetniku kot sestavni del novejše zgodovine na maturi. Sam sem bil zanj spraševalec.  Od l. 1991 v samostojni Sloveniji ni več tega družbenega instrumenta in s tem ga ni na maturi. Usmerjeno izobraževanje je odvzelo gimnaziji intelektualni prestiž, ki se ji zlepa ni povrnil.   
V Tolminu 72-74 je bilo življenje bolj umirjeno. Kočevska obletnica je bila izraz potrebe po srečanju, druge obletnice sem doživljal bolj formalno. Ko sem bil na obletnici tolminske mature veliko profesorjev ni bilo več navzočih. Mislim, da sem bil na njihovi 30. obletnici v hotelu Krn. Tudi tam smo ugotavljali, kako smo si blizu po starosti. Vem, da sem bil z njimi na izletu v Bolgariji (Varna, Sofija). Spominjam se, da so potem še enkrat hodili po Krasu in da bi se tudi tega izleta lahko udeležil. Živi spomini se radi ponavljajo. Šele po 50. letih vidim, kakšen privilegij je 'biti razrednik' in iti z dijaki na maturantski izlet. Bil sem 'primus inter pares'. Med sošolci si zgolj eden izmed njih ali še manj, ker sem imel z njimi najmanj stika. Vsa slovenska mesta so postala bolj arhitektonsko urejena, lepša, preglednejša po oznakah smeri. Že pozabljeno se ob srečanjih obudi. Izstopa zgodovina šole in kraja, kar v samem toku šolanja ni bilo poudarjeno. V rodnih krajih imamo korenine in krila. Zame je videti, kot da sem jih dobil pozneje. Zdi se mi, kot da je ena obletnica priprava na druge, ne le tam, kjer sem bil sam dijak – maturant, ampak tudi tam, kjer so bili drugi. Zato ni naključje, da sem temo 'praznovanja' obdelal šele po l. 2000. Kot moj oče tudi sam nisem kazal skoraj nobene družabne iniciative. 
Če nisem bil primerno nagovorjen, se nisem odzval. Verjetno bom obveščen tudi o tolminski 50. obletnici mature l. 2023 ali 24, če bo le izvedljiva zaradi pandemije covida. Bi bilo zanimivo slišati ravnatelja o razvoju šolskega centra Vojvodina in posedeti z dijaki v kakem lokalu. Tja bi šel z avtom ali avtobusom. Na obletnice Pedagoške gimnazija Ljubljana nisem (bil) povabljen, ker nisem bil razrednik. V tej funkciji nisem več videl smisla. Zlasti glede končnega izleta je postala pedagoška pustolovščina, ki daje elan vital. A šele ta odpre zaprašene šolske spomine v življenje.  Tedaj tudi še nisem videl povezave med hojo v visoke hribe in predavanji v šoli. Pomena funkcije razrednika nisem proučeval niti me niso z njo pred njenim sprejemom seznanili. Pozneje so šole poverile organizacijo končnega izleta turističnim agencijam.    
V današnji osebni izkaznici kočevske gimnazije, ki je obenem srednja šola, piše: S človeškim, spoštljivim in srčnim odnosom do dijakov, staršev ter zaposlenih skrbno oblikujemo svoj odnos do dela in pot do znanja. Spodbujamo vseživljenjsko učenje v varnem okolju ter stremimo k razvoju talentov, ambicij in potencialov, s katerimi nam je svet na dosegu roke. Prihodnost je pred našimi vrati; z zanosom, radoživostjo in odgovornostjo prestopimo prag ter z znanjem v roki zarišimo pot v domače okolje in svet. Leta, ki jih preživiš na naši šoli, so leta, ki ti dajo zaleta. Komentar: zelo lepo, je hkrati tradicionalno in perspektivno. Te cilje vi že uresničujete. Predstavljate korenine, ker ste večinoma ostali v rodnem kraju in krila, ker izkazujete polet duha. Ste prijateljski, solidarni.  Dogodek praznovanja 50. obletnice mature je bil enostavno ovekovečeno nepozaben, kar označujem s tremi tujimi izrazi. (nem. unvergesslich, fr. inoubliable, ang. unforgottable). Vsa jubilejna srečanje obletnic imate skrbno dokumentirana v računalniških poljih in pri vsakega spremlja posebna melodija, uglasitev in pogostitev.     
Pedagoško klimo tistega časa je določal ravnatelj Kotar, ki je bil duh šole in mesta. Rad se je pogovarjal z vsakim posebej. Čeprav je že preminul, imamo žive spomine nanj. Bil je duh časa (nem. Zeitgeist) na kolesu podobno kot je bil Napoleon duh časa na konju. Maturantski izlet v Dubrovnik imate dobro dokumentiran, tako kot tudi druge obletnice mature. Lat. maturus pomeni zrel. Ker vse življenje opravljamo zrelostne izpite vseživljenjsko dozorevamo. Ko zadnjega izpita ne opravimo, nam življenje izstavi račun smrti. Spoznamo, kako drago je bilo, da bi nam postalo dragoceno, če nam doslej še ni bilo.   
Okrogla obletnica mature daje vpogled v preteklost mesta pred 50imi leti. 1. septembra 1969 sem prvič stopil v razred izbranih ukaželjnih učencev. Razred je bil kot orkester, profesorji kot dirigenti, ki smo izvajali nove skladbe po šolskem programu. A bolj kot predmetne vsebine so bili pomembni ritmi in melodije tistega časa, njegovi vzgibi in utripi, dejanja in nehanja. Naključje ali ne, je v daljnem letu 1969 stopil na Luno prvi človek Neil Armstrong, ki je 21. 7. dejal:  »To je majhen korak za človeka, a velik skok za človeštvo.« Tako je tudi poučevanje na gimnaziji majhen korak za profesorje, a rodi velik kvantni skok (če uporabim fizikalno metaforo) za mesto, državo, Evropo. Ta novi kočevski kvantni skok je tovarna robotov.   
K 'železnemu repertoarju' maturantov spada tudi srednjeveška pesem študentov tedanjih univerz. Zdi se mi, da se že izgublja, zato ga navajam v latinščini:
Gaudeamus igitur,
iuvenes dum sumus,
gaudeamus igitur,
iuvenes dum sumus.
Post iucundam iuventutem
post molestam senectutem,
nos habebit humus,
nos habebit humus.

Vivat academia,
vivant professores,
vivat academia,
vivant professores,
vivat membrum quodlibet,
vivant membra quaelibet,
semper sint in flore,
semper sint in flore.

Slovensko besedilo pa se glasi:

Veselimo torej se,
mlada nam je duša,
veselimo torej se,
mlada nam je duša,
po prijetnostih mladosti,
po nadložni bo starosti
vse nas krila ruša,
vse nas krila ruša.

Naj žive profesorji,
vsa akademija,
naj žive profesorji,
vsa akademija,
ud naj slednji njen živi,
naj živijo udje vsi,
trajno naj cvetijo,
trajno naj cvetijo.

Ta pesem se sliši nostalgično, ker je bilo tako Starim Rimljaniom  kot srednjeveškim ljudem jasno, da gre za  kratko življenje in dolgo umetnost (lat. ‘ars longa vita brevis’). 
Gimnazija naj bi bila kot maternica, ki rojeva bodoče intelektualne narodne cvetove in kot  ladja, ki pluje proti znanim in še neznanim obzorjem strok, a na svojem krovu ne sme trpeti lenuhov. Dokler je bila selektivna, so nekateri odpadli kot velo listje z vej, drugi so 'ozeleneli' šele pozneje. 
Moja generacija je že imela 50. obletnico mature na kranjski gimnaziji že l. 2013, vaša kočevska pa jo je proslavila letos. Mi in vi  smo vsi skupaj iz časa Še pomnite tovariši. Smo sinovi in hčere delovnega ljudstva, ki je oblikovalo novo domovino in državo Jugoslavijo.  Ta se je zasnovala na prvem in drugem  zasedanju AVNOJ (slovensko Antifašistični svet narodne osvoboditve Jugoslavije) že pred našim rojstvom. Prvo zasedanje je bilo 26. novembra 1942, drugo pa 29. in 30. novembra 1943 v Jajcu. 29. november je bil po vojni proglašen za državni praznik Dan Republike. Pomen obeh zasedanj je bilo treba znati na maturi. Zbor odposlancev slovenskega naroda za 2. zasedanje AVNOJ oz. Kočevski zbor je potekal v Kočevju v tedanjem Sokolskem (danes Šeškovem) domu od 1. do 3. oktobra 1943 po septembrski kapitulaciji fašistične Italije. Pod geslom »Narod si bo pisal sodbo sam«, iz Cankarjevega dela Hlapci, se je zbralo 572 neposredno izvoljenih in 78 delegiranih predstavnikov Osvobodilne fronte. To je bil manjši dogodek za Kočevje, a velik za Jugoslavijo.  
Z več strani se mi pokaže, da je bila ta proslavitev mature nekaj izjemnega. Ne le to, da sem se kot začetnik naknadno počutil podobno kot prvi človek na Luni, ker sem se nahajal na neznanem terenu, ampak tudi zato, ker je našemu praznovanju v Kranju manjkalo fotografiranje, branje odlomkov. Iz obeh Dnevnikov šole in vaše pripovedovanje  utrinkov izpred 50. let. Specialno je bilo že to, da me Peter poiskal na domu. Na neki vaši obletnici sem že bil, domnevam, da na 30. obletnici, ki je bila zame tudi že manjši 'kvantni skok', a ne tako velik kot ta, ki mi je dal misliti na neformalno vseživljenjsko maturo. 
In glej čudo. Novi  kočevski kvantni skok predstavlja tovarna robotov ki obratuje od l. 2019. 50 let po pristanku človeka na Luni, je zagledal luč sveta prvi robot v Kočevju.   Japonska korporacija Yaskawa, ki velja za največjega proizvajalca industrijskih robotov na svetu, je v Kočevju uradno odprla svojo prvo evropsko tovarno robotov. Kočevska tovarna, ki so jo začeli graditi novembra 2019, je začela proizvodnjo šestosnih industrijskih robotov za trge Evrope, Bližnjega vzhoda, Afrike in Rusije. 
V Kočevju mi je po eni strani pokvaril renome oče s pismom ravnatelju o preskrbi stanovanja, po drugi strani pa sem si ga sam z napačno zvezo z Božo. Za prvi delikt bi se moral ravnatelju opravičiti, drugo pa bi moral na začetku odkloniti. Kotar mi je svetoval, naj svojega očeta pustim, češ da je on svojega že. Tega nisem dobesedno izvedel, ker je šlo tudi za mamo, v precejšnji meri pa sem. Tako je v principu veljalo, da bom imel toliko, kolikor si bom zaslužil. Veljal sem za sugestibilnega, nisem se pa zavedal, da ima to dvorezne učinke. Trstenjak je dejal, da se je treba najprej sprijazniti s svojo dediščino. Tega ni mislil pasivno, ampak v tem smislu, da lahko zato doseže najbolj optimalne rezultate. Zase sem vedel, da ne smem biti preambiciozen, ker je zame zdrava zmernost. 
Časi se spreminjajo in mi z njimi (lat. tempora mutantur et nos mutamur in illis). Tudi spomini prekvašeni z domišljijo se spreminjajo. Sčasoma nastajajo nova obličja stavb, pročelja hiš, nove gredice, nove stezice, pa tudi nove umetne razsvetljave. Več kot pol stoletja smo že sodelujoči v novejši zgodovini in o tem bodo pričevali naši vnuki. To bodo vedeli tudi na prihodnji maturi. Pričevali bodo o nastanku samostojne Slovenije, naši vključitvi v mednarodne ustanove EU in NATO in o naših dveh predsedovanjih. Ob valovih pandemije lahko s Ciceronom vzkliknemo 'O tempora, o mmores'  - kakšni časi in kakšna morala. 
Zanimivo je, da maturant nima vprašanj o kulturi svojega kraja, iz katerega izrašča.  Dozorevamo vse življenje, ob zadnji uri nas čaka naša neformalna intimna matura, ki vključuje odgovarjanje na inventurna vprašanja o naših napakah in grehih. Ob maturi in njeni polstoletni obletnjci smo prepevali  Gaudeamus igitur, veselimo se, dokler smo mladi, …, a v srcu ostanemo vedno mladi od mladosti do večne pomladi, od pogleda na Plečnikovo arhitekture od Prage do Ljubljane do na svetih krajih navzočih ikon patra Marka Rupnika, ki so uvod v harmonijo nebeškega stvarstva. Ne spominjamo se le smrti znancev, ki jih je že zasula že lopata, ampak življenja, kajti dar smrti je obenem dar novega življenja. Ne gre le za občuteno pandemijo, ampak še prej  za nevidno epifanijo. Ne gre le Prešernov memento mori, ampak še prej za memento vitae, spomina na življenje,  za življenje mojega (in našega) življenja, za Vita vitae mea po aluziji na povest Ivana Tavčarja. Življenje mojega in našega življenja se zaradi creatio et memoria continua odvija še po smrti. Najtežje je postati (Anton Trstenjak). Zato bodo šele zanamci vedeli, kdo smo bili. 
Naša generacija je opravljala šibko maturo iz izbranega predmeta za domačo nalogo in skupnega eseja iz slovenščine. Spominjam se naslova eseja Človeštvo napreduje, kaj pa človeška etika. To vprašanje je indikativno tudi za današnji prestrašen čas. Ko se utrdijo oz, kristalizirajo, se spremenijo tudi maturitetna vprašanja. Tako se je po uzakonitvi samoupravljanja v ustavi SFRJ in SR Slovenije l 1974 pojavil predmet samoupravljanje s temelji marksizma (STM) tako v šolskem predmetniku kot sestavni del novejše zgodovine na maturi. Sam sem bil zanj spraševaslec.  Od l. 1991 v samostojni Sloveniji ni več tega družbenega instrumenta in s tem ga ni na maturi.  
Rimljanim je bilo jasno, da gre za ‘ars longa vita brevis’. Ni mogoče vsega našteti, kaj vse se je razvilo iz naših zasnov. Nekaj pa le kaže omeniti. Od reševanja redkih matematičnih genijev iz pozabe pri prof. Rupniku smo prešli k solidni uvrstitvi naših učencev matematike v vsakoletnih mednarodnih testih znanja (npr. TIMMS) in organizaciji 8. Kongresa evropskih matematikov v Portorožu l. 2021, na katerem so imeli slovenski matematiki pomembno vlogo. Od domovinske vzgoje ‘za domovino s Titom naprej’ smo prešli k državljanski vzgoji v novi Sloveniji. 
Spomine na maturo sem začel obujati dokaj pozno, šele po nekaj desetletjih. Za kranjsko 40. obletnico sem imel kratek pregled, ki ga je spremljal tudi prof. Pibernik, ki ga je pohvalil. France Pibernik, slovenski pesnik, pisatelj, esejist in literarni zgodovinar, * 2. september 1928, Suhadole, † 21. april 2021. Bil je blag človek. Zdelo se mi je, da se nikomur ni vsiljeval. Za 50. obletnico sem imel poročilo, vendar pa ga nisem prebral. 
Po udeležbi na maturitetnih izpitih v Kočevju, sem bil navzoč še v Tolminu in v Ljubljani.  Odnosi med nami so postali v obeh mestih bolj umirjeni. Počaščen sem bil, da lahko učim na tolminskem slavnem učiteljišču. Bile so tudi podobnosti. Namesto kočevske vzpetine Friedrichstein je tam Kozlov rob, 426 metrov visok in dostopen z doline v pol ure. Namesto Rinže tečeta tu dve reki Soča in Tolminka, pri čemer se Tolminka izliva v Sočo. Tudi tu nisem imel obstanka, ker sem vedel, da se moram centralizirati v Ljubljani, sicer ne bom dosegel svojih znanstvenih ambicij. Vem, da so organizirali še en izlet po Krasu. V Ljubljani teče Ljubljanica, ki se izliva v Savo, sicer pa sta hriba Šmarna gora in Rožnik. Zadnji dve leti s Tončko hodiva za vzdrževanje kondicije izključno na Rožnik.     
l. 2013 je pri nas izšla knjiga avstralske medicinske sestre za paliativno oskrbo Bronie Ware z naslovom '5 najpogostejših obžalovanj pred smrtjo. Kako so mi umirajoči spremenili življenje'. Večina je  obžalovala, da so preveč delali in da niso vzpostavili bolj osrečujočih odnosov. Vsi pa so se do smrti s svojim življenjem pomirili. 
Težko je zastopati holistično paradigmo, ker smo priče razpadanja družbe. Morda bo nastal iz nje digitalni srednji vek kot so ga napovedovali Eco, Berdjajev itd. Politiki so reagirali na krizno situacijo po spominih na diktature.  Koncept 'digitalni srednji vek' je prevzet iz prispodobe Terryja Kunyja (1998), ki navaja, da se knjižničarji nahajajo v 'temnem srednjem veku digitalne dobe', ki tako kot srednjeveški opati skušajo rešiti za prihodnost vse, kar predstavlja našo pisno kulturno dediščino, iz bojazni, da bo velik del le-te zgubljen za vselej. Ali vedo, kaj je treba ohraniti in kaj opustiti.  Tehnologije se (pre)hitro spreminjajo. 1. problem je, kako informacije ohraniti. 2. Bomo znali v prihodnosti prebrati in razumeti zapisano? Škoda je da ne upoštevamo izkušnje naših prednikov o ohranitvi dobrega in opuščanju slabega. Večinoma delamo ravno obratno. 
 
4.4. Utiranje poti do nove paradigme znanosti
Madžarski filozof Erwin Laszlo v delu z naslovom »Znanost in obnovljeni čar vesolja: vzpon integralne vizije realnosti«  (Science and the Reenchantment of the Cosmos : The Rise of the Integral Vision of Reality) zagovarja tezo, da virtualno energetsko polje, znano kot kvantni vakum, ali polje ničelne točke, ustreza temu, kar so stari Indijci imenovali Akaša v sanskrtu pomeni nebo, prostor ali eter. Je vir vsega, kar obstaja in je nosilec spomina vesolja. Laszlo razvija idejo univerzalne navzočnosti zavesti, ki je eno v vsem. To je že antična zamisel. V Upanišadah je Braman, izvor vesolja: »to, iz česar vse raste«, kar je Atman kot »to, ki je bistvo zavesti. Že v uvodu Damapade Buda pojasnjuje, da »misel vodi vse stvari, misel jih rodi in oblikuje«. 
Takšen  pogled, ki je razširjen v številnih metafizičnih sistemih, je popolnoma tuj dosedanje mu dualističnemu znanstvenemu pogledu na svet. Opazovani svet je materialen; zato je vsak namig, da bi lahko imel kaj skupnega z zavestjo, zavrnjen, češ da nima »realne osnove.  Ko spoznamo ta alternativni svetovni nazor, se izkaže, da ni v nasprotju z odkritji sodobne znanosti – pač pa le z njenimi izhodiščnimi predpostavkami. In kar je še pomembneje, ponuja precej bolj privlačno sliko vesolja.
Dejstvo, da nikoli ne doživljamo fizičnega sveta neposredno je zaposlovalo številne filozofe. Eden najbolj znanih je bil Kant, nemški filozof iz 18. stoletja, ki je potegnil ostro ločnico med obliko, ki se pojavi v zavesti (kar je poimenoval fenomen – grška beseda phenomenon, ki pomeni »to kar izgleda«) in svetom, ki vzbuja te zaznave, kar je poimenoval nomen (grško noumenon: »to kar je zamišljeno«). Brez empiričnega izkustva po Kantu ni spoznanja. Gre  za fenomene kot pojavne oblike v naši zavesti. Noumen, ‘stvar sama po sebi’, ostaja vedno onstran našega zaznavanja ali neposrednega vedenja. Za Kanta, Berkeleya, Hegla in Marxa je bit zavestna bit  Irski teolog, škof Berkely je zagovarjal tezo, da poznamo samo naše zaznave (lat. esse est percipii). A kaj se zgodi s svetom, ki ga nihče ne opazuje? Za Kanta je to stvar po sebi, ki je ne izkušamo neposredno. Vse, kar lahko spoznamo o njej, je neka oblika onkraj nas. Le delno drži, da je ta model realnosti iluzija. Zavestna bit je realnost, ki jo poznamo izkustveno. Ne smemo zamenjevati zaznano fizično realnost s stvarjo-samo-po–sebi. Vedantski misleci starodavne Indije so to zamenjavo imenovali maja. Čeprav pogosto prevajana kot 'iluzija', bi bilo pojem bolje razlagati kot zmoto oz. napačno razlago sveta). Trpljenje povzroča zmota, ko verjamemo, da so pojavi (fenomeni) v naši zavesti obenem tudi zunanji svet neposredno. Zavajamo sami sebe, ko mislimo, da je podoba drevesa v naši zavesti hkrati tudi drevo samo.
Drevo kot fizični objekt sestavljajo gradniki materije: molekule, atomi, podatomski delci. Vprašanje je, iz česa je podoba v naši zavesti. Predstavljena podoba je iz 'take snovi' kot so sanje, misli, občutki. Kaj je tedaj bistvo te nematerialne podlage (osnove), iz katere se porajajo (oblikujejo / in-formirajo) vsa naša izkustva? Leibniz priznava duševne atome kot konglomerate monad. Angleški jezik nima primerne besede za to mentalno (duhovno) esenco. V sanskrtu beseda čitta, pogosto prevajana kot zavest (v angl. pa včasih tudi kot ‘mindstuff’), pomeni mentalno duhovno podstat -sub-stanco. To privzame mentalno obliko slik, zvokov, vtisov, misli in občutkov. Vsi ti fenomeni zavesti so veliko bolj ne-snovni kot snovni. 
Čeprav zunanjega sveta ne moremo zaznavati neposredno, pa iz naših izkustev lahko sklepa mo na njegove značilnosti. To je bil pravzaprav osnovni cilj naših znanstvenih prizadevanj. Znanstveniki so poskušali razumeti delovanje sveta, ki nas obdaja, in priti do sklepov glede njegovih resničnih značilnosti.
Čudimo se, da se je je svet 'izven nas' izkazal za drugačnega od sveta naših izkustev. Pomis limo na našo zaznavo zelene barve. V fizičnem svetu je to svetloba določene frekvence, toda svetloba sama ni zelena. Prav tako električni impulzi, ki potujejo od oči do možganov, niso zeleni. Barve same po sebi ne obstajajo. Zelena barva, ki jo zaznamo je kvaliteta, ki se pojavi v zavesti kot odgovor na to frekvenco svetlobe. Obstaja samo kot subjektivno izkustvo v naši zavesti. Enako velja za zvok. Slišim zvok violine, toda ta zvok je le pojav v moji zavesti. V zunanjem svetu zvok kot tak ne obstaja, gre le za vibracije molekul zraka. Vonj vrtnice ne obstaja brez zavesti, ki bi ga zaznavala, pač pa le molekule določene vrste. Enako velja tudi za trdnost, ki jo zaznavamo v materiji. Svet zaznavamo kot zelo trden, zato predpostavljamo, da je trden tudi svet sam po sebi. Dva tisoč let smo si predstavljali, da so atomi nekakšne drobne kroglice, model, ki smo ga seveda povzeli iz zunanjega sveta. Ko so fiziki odkrili, da atom sestavljajo še bolj elementarni osnovni delci (elektroni, protoni, nevtroni itd.) je model atoma dobil obliko osrednjega jedra okoli katerega krožijo elektroni, kar je ponovno model, ki izvira iz naših zaznavanj zunanjega sveta.
Atomi so majhni, kakšno milijardinko centimetra merijo, toda podatomski delci so še stotisočkrat manjši. Zamislite si jedro atoma, povečano na velikost žogice za golf. Celoten atom bi potem imel velikost nogometnega stadiona in elektroni bi bili kot grahova zrna, krožeča na obrobju stadiona. Kot se je izrazil angleški fizik na začetku 20. stoletja Eddington: »Materija je večinoma strašljivo prazen prostor«. Natančneje, materija je skoraj povsem prazen prostor.
Z razvojem kvantne fizike so fiziki ugotovili, da tudi podatomski delci še zdaleč niso trdni objekti. Dejansko sploh niso materialni. Nemogoče jih je prijeti in izmeriti. Večinoma so videti bolj valovanja kot pa delci. So kot nejasen oblak potencialnega obstoja, brez določene lokacije. Karkoli že je materija, ima zelo malo ali nobene fizične substance.
Naša predstava materije kot trd(n)e stvari je, tako kot zelena barva, kvaliteta, ki se pojavi v zavesti. Je model tega, kar naj bi bilo »zunaj nas«, toda kot pri večini modelov, se precej razlikuje od tega, kar se v resnici dogaja okoli nas. Tudi pojem mase je vprašljiv. Po Einsteinovi splošni teoriji relativnosti sta masa in pospešek nerazločna in se med seboj prepletata. Oseba v dvigalu se počuti lažjo, če dvigalo pospešuje navzdol in težjo, ko se zaustavlja. To ni iluzija, tehtnice bi potrdile spremembo teže. Kar doživljamo kot maso je upor tal pod našimi nogami proti našemu siceršnjemu prostemu padanju proti središču Zemlje. Po Einsteinu si razlagamo stalno zaviranje naših teles kot maso. Astronavt v vesolju ne občuti mase, dokler ne zadane v steno vesoljske ladje in tam občuti začasno zaviranje. Hans Peter Duerr pravi, da karkoli že je materija, zagotovo ni materialna.    
Po Einsteinu se prostor in čas spreminjata glede na gibanje opazovalca. Če se gibljete hitro mimo mene in oba meriva razdaljo in čas med dvema dogodkoma, npr. avto, ki se pelje od ene do druge ulice, potem boste opazili, da je avto prevozil krajšo razdaljo v krajšem času, v primerjavi s tem, kar bom opazil jaz. Ali nasprotno, z vašega gledišča se jaz gibljem naglo mimo vas in v vašem referenčnem okviru bom jaz opazil manj prostora in časa kot vi. Za nas je skoraj nepredstavljivo to, kar nam potrjujejo številni eksperimenti. Zmotne so naše razum ske predstave prostora in časa. Gre za konstrukte v zavesti, ki ne odražajo zadovoljivo dejanskega stanja okrog nas.
Kant je to predvidel sto let pred  Einsteinom. Sklepal je, da sta prostor in čas dimenzijski okvir, v katerem zavest gradi svoja izkustva. Vgrajena sta v proces zaznave in ne moremo razmišljati drugače kot v pogojih prostora in časa. Toda prostor in čas nista aspekta objektivne realnosti. Realnost je po Einsteinu nekaj drugega, nekaj, kar je poimenoval prostorčas. Ko ga opazujemo, se prostor-čas pojavlja kot določena količina prostora in kot določena količina časa. Toda koliko prostorčasa zaznamo kot prostor in koliko kot čas ni določeno, odvisno je od gibanja opazovalca. 
Kje je mesto energije v prostoru, času in materiji? Fiziki definirajo energijo kot zmožnost opravljanja dela oz. ustvarjanje spremembe. Energija prevzema mnogo različnih oblik: potencialna, kinetična, kemična, električna, toplotna, sevalna. Ne merimo energije kot take, ampak vedno le spremembe, ki jih pripisujemo energiji. Zmotno je misliti, da je energija  temeljna lastnost vesolja. V skladu s posebno teorijo relativnosti energija in masa lahko prehajata ena v drugo, glede na Einsteinovo slavno enačbo E = mc2. Opazovalca, ki potujeta z različno hitrostjo merita različno količino energije nekega objekta. Kvantna teorija ponuja nadaljnje vpoglede v značilnosti energije. Kvant (ang. nedeljiv) je enota aktivnosti. Ta pa je še ena fizikalna veličina kot razdalja, hitrost, moment, sila in druge, ki jih srečujemo v fiziki. Količina aktivnosti v kvantu je izjemno majhna, okoli v krajši obliki 6.62618 x 10-27 erg.sek) in konstantna. Je ena obstoječih redkih absolutnih veličin in je bolj temeljna kot prostor, čas, materija in energija. Polje ničelne točke torej ni polje potencialne energije – kljub dejstvu, da ga pogosto jemljemo kot takega. Je polje potencialnih kvantov, polje potencialne aktivnosti.
Foton predstavlja en kvant svetlobe, toda energija, ki jo pripisujemo fotonu je zelo različna. Foton gama žarka, npr. vsebuje bilijonkrat več energije kot foton radijskega valovanja. Vsak foton, vsak kvant predstavlja enako količino aktivnosti. 
Ko očesna mrežnica posrka foton, le ta sprosti določeno količino energije, ki je merljiva po količini spremembe, ki jo je zmožen povzročiti. Ta sprememba nato potuje do možgan, kjer jo zaznavamo kot barvo. Količina spremembe, ali energija, je odvisna od frekvence, zato pravimo, da različne barve ustrezajo različnim frekvencam svetlobe.
Frekvenco razlagamo z modelom izkušenj iz zunanjega sveta, uporabljen za prikaz domnev nih lastnosti fotona, ki verjetno nima frekvence, kakršno si predstavljamo. Zaznavamo delce in valovanje in zato sklepamo na dvojno naravo svetlobe. Svetloba včasih bolj odgovarja enemu opisu in drugič bolj drugemu. Najbolj verjetno je, da svetloba ni ne eno in ne drugo. Zanjo velja Nagarjunova logika ‘niti niti’. 
Po mehanicistični znanstveni paradigmi naj bi bila anorganska materija brezčutna in brez  brez zmožnosti zavedanja. Zavest naj bi se pojavila šele z evolucijo kompleksno oživčenih sistemov. Topogledni problem je, kako pojasniti vznik zavesti iz mrtve materije. Zakaj se vsa ta nevtralna obdelava podatkov ne odvija še naprej ‘v temi’ nezavedno.
Laszlo  pojasnjuje, da je edina smiselna razlaga v tem, da se potencial za doživljanje notranjih izkustev ne pojavi kar nenadoma kot magija v trenutku, ko je dosežen določen razvojni nivo. Ta zmožnost notranjega izkustva je vseskozi tu. Panpsihizem običajno predpostavlja dvojni vidik vsega: fizični vidik, ki ga lahko opazujemo od zunaj in mentalni vidik, ki ga opazujemo znotraj sebe. Laszlo se posluževal tega dvojnega pogleda na svet. Ne dvomim o obstoju mentalnega ali duhovnega aspekta, kar počne večina. Potem se je začel spraševati, če sploh obstaja fizični vidik. Domnevamo, da mora obstajati nek materialni temelj sveta. Podobno kot srednjeveški astronomi niso dvomili o Zemlji kot središču vesolja, tako tudi mi ne podvomimo o naši predpostavki, da je zunanji svet materialen. Morda fizični svet dejansko sploh ne obstaja. Nobene materije ni same po sebi. Morda obstaja en sam vidik celotne stvarnosti: mentalni vidik.
Akašo bi morali obravnavati kot polje, ki je po svojih značilnostih povsem mentalne, duhovne narave. Dejansko predstavlja bistvo zavesti, ki je težje predstavljivo. Gre za vse, kar si lahko zamislimo samo nek pojav v naši zavesti. Ne moremo si zamisliti zavesti same. Zavest je nekaj, v čemer se odvijajo dogodki mentalnega sveta, je to v čemer se porajajo podobe. Verjetno je bolje, da si niti ne poizkušamo predstavljati kakšno je polje zavesti, kajti zanesljivo bomo zašli v podobne zmote, kot kadar si poskušamo predstavljati kvant ali prostorčas.
Ne gre za enolično polje, ker vsebuje raznoličnost variacij, kajti prav te variacije so izvor zaznavanja sveta. Brez  njih ne bi  ničesar izkusiti. Te variacije v polju so »objekti« našega zaznavanja ali zavedanja. Toda tu ne gre za objekte v smislu materialnih stvari. Ti objekti postanejo materialni objekti šele v zavesti opazovalca. Šele tu se pojavi občutek materialnega predmeta v 'zunanjem svetu'. Materialnost, ki jo občutimo (in ki izgleda tako prepričljiva, izvorna ali primarna) mora biti tudi resnična lastnost 'zunanjega sveta'. Toda čeprav ne obstaja materialna osnova zunanjega sveta, zakoni fizike ostajajo še naprej veljavni. Vse kar se spremeni, je naš odnos do tega, kar opazujemo. Ne merimo materialnih delcev kot takih, temveč aktivnosti v polju zavesti, ali v polju (oceanu) Akaše, kot bi rekli indijski modreci. Zakoni 'fizičnega sveta' postanejo tako zakoni dogajanj v polju zavesti, razmišljanja o medsebojnem učinkovanju dogodkov v tem polju.
Elementarni delec ali - entitetea odgovarjajo elementarni variaciji v polju.  Te se (v skladu z voljo in predstavo dirigenta; op.p.) organizirajo v atome, molekule, celice in podobno v skladu z obstoječo paradigmo. Zavest ne zaznava materije, ampak se sedaj neposredno zaveda sama sebe. Součinkovanje (interaktivnost) lahko štejemo kot zaznavanje ene regije polja zavesti s strani neke druge. V skladu s sedanjim pogledom pri vsaki interakciji posreduje kvant aktivnosti (inter-akcija). Po tem alternativnem pogledu je najmanjša postavka enota zaznave, enota izkušnje. Rečemo mu tudi kvant zavesti, kvant čite. Zavest učinkuje, je aktivna, ko znotraj sebe ustvari neko podobo. Kvant učinka je kvant izkustva, kvant čitte.
Kvalitete, ki se pojavljajo v zavesti – barve, zvoki, vonjave, snovi ali karkoli – postanejo predmet zaznavanja, postanejo ‘materialni svet’. Tu ni sledu zavesti same v podobah materije, ki se porajajo v zavesti.  V filmski projekciji, kjer je svetloba osnova slik na zaslonu in kjer v sami filmski zgodbi ni nobenega dokaza, da je temu tako. Oblike, ki vznikajo in plešejo v zavesti same po sebi v ničemer ne namigujejo, da so vse le manifestacija zavesti ali duha. Videti so kot nekaj drugega kot zavest. In tako domnevamo, da je (o)snov(a), iz katere je ‘zunanji svet’ - materija – nezavedna, mrtva.
Fizika je proučevanje strukture zavesti. Snov, iz katere je svet, izvira iz snov. (Sir Arthur Eddington). Obstaja le materija, ki se pojavi v zavesti. Vprašanje se sedaj glasi: Kako zavest privzame vse te kvalitete, ki jih izkušamo, vključno z materialno. Nanj najlaže odgovorimo preko direktnega zavedanja; s preusmeritvijo svetlobe zavesti na zavest samo in z opazova njem značilnosti zavesti iz prve roke. To pot so izbrali številni veliki mistiki, jogiji, vidci, svetniki in modreci najrazličnejših kulturnih okolij skozi vso zgodovino človeštva.
Kljub časovnim in kulturnim razlikam so mistiki prišli do presenetljivo podobnih spoznanj. Ta pa se ne skladajo s prevladujočo miselnostjo zahodnega sveta, ki jih zavrača – in s tem tudi vrednost teh spoznanj za duhovnost na splošno. Baba Muktananda pravi: »Si ves svet. Si v vsem in vse je v tebi. Sonce, luna in zvezde krožijo znotraj tebe«. Večina ljudi bi bila začudena, če že ne zmedena. Izjava povsem nasprotuje današnjemu svetovnemu nazoru, po katerem sem majhna pika v središču mojega sveta, okoli katere se vse obrača. Muktananda trdi nasprotno. Vsako izkustvo, vse, kar je možno spoznati, se zgodi znotraj nas, tudi  nastanek fizičnega sveta. Toda pravzaprav govorijo o fizičnem svetu kot ga zaznavamo v zavesti in kako proces ustvarjanja teh zaznav nenehno poteka. Aštavakra Gita, zelo cenjen indijski tekst pojasnjuje: »Vesolje, ki je bilo ustvarjeno v meni kot podoba, je prežeto z mano. Vesolje je porojeno iz mene, v meni obstaja in v meni premine«. Težko dojemljivo, dokler na zadevo ne pogledamo s stališča zavesti.
Na začetku je bil ‘logos’, ki je ‘beseda, misel, bistvo’. Na začetku je bilo duhovno bistvo, čitta. Izrek »Miruj in vedi, da sem Bog« pomeni povabilo k umiritvi lastnega notranjega sveta – z besedami velikega jogija Patanjalija: »naj manifestacije čitte odmrejo« - in k neposred nemu spoznanju, da je ‘Jaz’, to vseprisotno, nespremenljivo, najgloblje bistvo tvoje lastne zavesti hkrati tudi bistvo vsega, kar obstaja.
S pomočjo take razlage ponovno najdem čar vesolja. Če je naše lastno bistvo božansko, in če je to bistvo zavesti možno najti povsod in v vsem, potem je vse božansko. Panpsihizem postane panteizem. Ni pomembno, če ga poimenujemo Univerzalna Zavest, Alah, Bog, Jehova, Veliki Duh ali Polje kvantnega vakuma, vsi izviramo iz tega istega bistva.
To dviguje nivo spoštovanja do sveta v katerem živim, ali v katerem izgleda, da živim. Ko pomislim na to, da ta svet – čeprav na prvi pogled prav nič ne kaže na to – v končni fazi izvira iz istega bistva, kot moje lastno bitje, sem poln čudenja. Vse ponovno dobi svojo očarljivost in čarobnost.
Peter Russel se sprašuje, kakšna je praktična uporabnost tega novega, drugačnega svetovnega nazora. Če  smo dosedaj verjeli, da dogodki v ‘zunanjem’ svetu določajo naše notranje občutke, pa je resnica odslej ravno nasprotna, naša notranja občutja in misli določajo našo ‘zunanjo’ realnost. Želi nam čim več dobrega počutja ne glede na to,kaj se dogaja ‘okoli’ nas. Vzt-rajajmo v njem, privabilo bo vašim dobrim vibracijam ustrezne odseve v svetu, ki nas obda(r)ja. Bodimo pozorni na to, kar sanjamo in skrbno izbirajmo to, kar snujemo. Svet je že od vsega začetka ves iz svet-lobe, ki se po-raja in oblikuje (in-formira) v naši zavesti. Vesolje je predvsem veselje in veliko bolj pri-Jaz-no in so-delujoče (inter-aktivno), kot se nam v-časih zdi. Živ-imo in u-živ-ajmo v igri, ki jo ponuja. Del te igre  nam daje vse-mir-je za-vest-no in t-raj-no. Omogoča jo tudi naš o-čar-ljivo Bog-at jezik. Prisluhnite torej temu čar-obnemu jeziku vse-mirne za-vesti.   
O odnosu med jazom, Božanstvom in zavestjo govori P. Russell v knjigi »Does God Speak English«. Izraz Bog še ne implicira tako moškega kot žensko, čeprav se to ne ujema s slovničnim moškim spolom te besede. Slovnično in vsebinsko nevtralna beseda je Božanstvo, ki združuje   oba aspekta oz. s-pola. S tem bi si morda prihranili  zatiranje žensk v vladajočih religijah.

Videti je, da se je Avstrija le postopno izvila iz posledic nacističnega krća in zaživela normalno do slovenske manjšine.  
Prof. Marko Pavliha (2021) predstavlja delovanje in stališča Galilejeve komisije, ki je 31. oktobra 2018 na londonskem King’s College predstavila svoje prebojno znanstveno poročilo z naslovom Znanost onkraj materialističnega pogleda na svet: naproti postmateria listični znanosti (Science Beyond a Materialist World View: Towards a Post-Materialist Science). Snovalci izhajajo iz temeljne ugotovitve, da imamo dve poglavitni struji znanstveni kov, ki različno obravnavajo človekovo zavest. Prvi so materialisti alias ortodoksni nevroznan stveniki, ki trdijo, da zavest izvira iz možganov kot akcija nevronov in ne tolerirajo nobenih dokazov, ki se ne ujemajo z njihovimi dogmami, doktrino in predsodki. Materija ni več zgolj predmet znanstvenega preučevanja, temveč edini legitimni objekt znanosti in tvarina stvarnosti. Materialisti (ne)hote omogočajo filozofski in ekonomski materializem ter konzu merizem za izkoriščanje ljudi in naravnih dobrin. Materializem je povzročil redukcionizem v podobi večinske zamegljene zaverovanosti nevroznanstvenikov in drugih strokovnjakov in laikov, da zvest ni nič drugega kot zapletena oblika materialnih procesov, ki jih je mogoče pojasniti kot rezultat nevronskih interakcij. To je najbolj restriktivna, najbolj problematična in najnevarnejša domneva prevladujoče znanosti.
Tipično redukcionistično analizo je mogoče ponazoriti s pokvarjenim avtomobilom, pri katerem preverimo vse sestavne dele, dokler ne odkrijemo napake in jo odpravimo. Zato so se znanstveniki v fiziki dokopali do domnevno nedeljivega atoma (gr. atomon) in nato še do subatomskih delcev, podobno se dogaja v kemiji, biologiji, psihologiji, nevroznanosti, zgodovini … Problem redukcionistične analize je zlasti v tem, da med preučevanjem posameznih delov zlahka izgubimo pregled nad celoto.
Drugo smer predstavljajo nematerialistični dualisti, ki razlikujejo um (zavest) in možgane, dasiravno jih obravnavajo celostno. Galilejeva komisija si prizadeva, da bi izključevanje zamenjalo sodelovanje obeh skupin, torej za združitev modrosti in znanosti za dosego zavesti, nekako po formuli conscientia = sapientia + scientia.
Že leta 1898 je ameriški funkcionalistični psiholog in filozof William James izpostavil, da obstajajo trije možni pristopi glede razmerja med možgani in zavestjo: prvi  proizvajajo drugo, možgani omogočajo zavest in možgani oddajajo zavest s filtrsko funkcijo. Sodobna znanost pretežno sloni na predpostavljenih postopkih in kredibilnosti racionalnega mišljenja, kar samo po sebi ni znanstveno, marveč le filozofsko utemeljeno. Znanost mora kreirati domneve, ki jih ne more dokazati ali ovreči z znanstvenimi metodami. Takšne domneve so kot zrak, po katerem letijo ptice, ali voda, v kateri plavajo ribe, ali tla, po katerih hodi človek: so predpogoj za letenje, plavanje in hojo, toda ne predstavljajo teh dejavnosti.
Zgodovina zgovorno priča o raznovrstnih domnevah, recimo v zahodni srednjeveški kulturi o nastanku naravnega svetá po zaslugi božanskega stvarnika, iz česar je izhajala tedanja in kasnejša večstoletna znanost. Nova odkritja, tehnološki napredek, politične, gospodarske in družbene spremembe so postopoma skrhale in zavrgle stara prepričanja in znanost povzdig nila na višji nivo s svežimi predpostavkami. Vzhodnoazijske kulture so se posluževale drugačnih podpornih domnev za znanost, ki so se osredotočale na zavest in um, namesto na materialno realnost.
Izvorne predpostavke ali domneve so do neke mere koristne, a tudi škodljive; hkrati navdi hujejo in omejujejo. Problem predpostavk tiči v vprašanjih, ki jih postavlja znanost in posledično v odgovorih, zato je naloga metafizike, da razkrije naravo absolutnih predpostavk kot zgodovinskih dejstev. 
V nebo vpijoča je moralna vrzel, da človek ni primerno duhovno opremljen za manipuliranje z materialno silo, zato po mnenju Arnolda Toynbeeja potrebujemo celovitejšo znanost, ki bi slonela na 1. razširjeni ontologiji oz. novih predpostavkah o temeljnih elementih narave oziroma o tem, kar obstaja; 2. razširjeni epistemologiji oz. novih idejah o načinih pridobivanja znanja in novih pravilih dokazovanja), 3. prenovljeni etiki, in naposled tudi na 4. klasični, 'trdi' znanosti.
Tradicionalna znanost zagovarja zunanjo izkušnjo kot poglavitno znanstveno metodo, ki se pojavlja zlasti v dveh metodoloških oblikah: opazovanje in poskus (eksperiment). Galilejeva komisija se retorično sprašuje, ali ne bi bila koristna tudi notranja, subjektivna izkušnja v smislu introspektivnega spoznanja iz prve roke, ki jo deloma že priznavata psihologija in družboslovje?! Binarna logična analiza (ali to ali ono) ni vedno primerna, kajti lahko sta obe alternativi pravilni (to in ono) in lahko obstaja še tretja in četrta, zato potrebujemo več vključevanja in manj izključevanja, potrebujemo inkluzivno razmišljanje, ki bo komplemen tarno klasični logiki. Analiza mora biti oplemenitena s sintezo in holističnimi perspektivami.
Zahodni etični konsenz znatno sloni na krščanski tradiciji in zlatem pravilu (“Vse, kar hočete, da bi ljudje storili vam, tudi vi storite njim.”), zategadelj je skrajni čas za ozaveščeno etiko tretjega tisočletja, ki bo vključevala vsa živa bitja, ne le človeka, in tudi neživo naravo, zato bo segala daleč onkraj političnega soglasja. To bi bila etika vključevanja in medsebojne prepletenosti ljudi, živali, rastlin in celotne ekosfere, ki bi nas iz antropocentrizma povzdig nila v kozmocentrizem oziroma v kraljestvo vsemogočne Zavesti alias C-Rex kot jo poimenuje Jed McKenna.
Ker se ozek materialistični pogled na svet pogosto nekritično prenaša na mlade znanstvenike kot adekvatna razlaga stvarnosti in predpogoj za uspešno znanstveno kariero, Galilejeva komisija poziva in opogumlja znanstveno skupnost, da postane bolj samokritična do svojih absolutnih predpostavk.
Potrebujemo posodobljeno antično paideio, ki je bila nekoč celostni koncept oblikovanja telesnih in duševnih vrlin svobodnega meščana, v svoji današnji različici pa naj bi pomenila holistično vzgojo v najširšem pomenu besede. Kot je daljnovidno učil Franc Pediček, je vzgoja najprej funkcija človeka z namenom učlovečevanja, da je zatem lahko funkcija družine, družbe, države, ideologije, gospodarstva in politike. Vzgajati in izobraževati se moramo vselej in vsepovsod, od zibelke do odhoda v onstranstvo, na klasičen in digitalen in katerikoli drug človekoljuben način. Pravo humano vprašanje ni, kdo je najbolj nadarjen in kako ga lahko spodbujamo, da bo še boljši, temveč kaj odlikuje slehernika in kako lahko povežemo raznolike talente v simbiotično celoto.
V vrtcih, osnovnih, srednjih in visokih šolah bi morali poučevati le takšni strokovnjaki, ki bi bili hkrati vzgojitelji in bi znali razmišljati z glavo, srcem in na stežaj odprtim duhom. Sijali bi s karizmatičnostjo in že najmlajšim otrokom pripovedovali zgodbe, ki bi dopuščale še kaj drugega poleg materialnega, katerega je mogoče zaznati in doumeti s petimi čutili. Takšno misijo denimo opravlja valdorfska pedagogika, ki vzgaja v duhu spoštovanja integritete otroštva, aktivne podpore človeški in kulturni raznolikosti, zavedanja o možnostih čutenja resničnega bitja, razvoja socialne zavesti, samozavedanja, etične inteligence in aktivne globalne vloge državljanstva.
Tako vzgojeni otroci bodo nekoč postali starejši in zasedli pomembna delovna mesta in politične funkcije, od koder bi s svojim znanjem, duhovnostjo in močnim vplivom dosegli takšno kritično maso somišljenikov, da bi odpravljanje krivic in vzpostavljanje pravične in srečne družbe obče blaginje postalo samoumevno. Švedska aktivistka Greta Thunberg je še animirala milijarde odraslih, ki so zvesti humanističnimi vrednotam! Sčasoma se bodo zares odprla vrata v Enost, kjer bo vse več ljudi vibriralo na frekvencah kolektivne, vesoljne zavesti in kjer bo slehernik Salvator Mundi …
Moč in lepota fizikalnih zakonov je, da veljajo vsepovsod, ne glede na to, ali verjamemo vanje in jih spoštujemo. Za spontano delovanje človečanskih zakonov pa je ključno naše prepričanje, da so prav tako nujni in samoumevni kot vse, s čimer se ubadata fizika, matematika in celotno naravoslovje. Prefinjeno smo vtkani v kreativni krog - autopoiesis, vsi in vse, sleherna celica, vsa živa bitja, družbene tvorbe, naš planet Gaia, osončje, galaksija uni- in multi-verzum. Nismo človeška bitja z duhovno izkušnjo, temveč duhovna bitja s človeško izkušnjo.
Rimljani so poznali izrek 'vivat iustitia (non) pereat mundi – naj živi pravica oz. pravičnost, pa četudi (ne) propade svet. Pravičnost je bolj dvoumna, kot si mislimo, ker je večpomenska.  Če gre za enostransko pravičnost, je to kaj hitro sprevrženo maščevanje, pa četudi propade osebni sovražnik, družina, skupnost ali celo civilizacija. Shakespeare pogosto dramatizira igre 'kraljevskih prestolov' iz renesančnega obdobja. Ameriški sociolog Haidt (2013) razmišlja o pravičnosti kot skupnem dobrem. 

Seveda pa med obema možnostima ne izbiramo sami. Bog izbere za vsakega to, kar je boljše. Zato je za nas vedno boljše izpolnjevati božjo voljo, kot streči lastnim željam. Božji načrti tako presegajo naše želje, kakor je nebo visoko nad zemljo.

Jezus med drugim pravi: »Moje misli niso vaše misli in moja pota niso vaša pota«. To podpira krščansko personalistično spoznanje, da je Bog »popolnoma Drugi«. Zato to ni le filozofska misel, ampak lahko do njega vzpostavimo osebni odnos, dejavno ljubezen, vero in molitev.      
Božje lastnosti ljubezni, miru in bogastva so tudi naš smisel življenja. Ljudje, povezani z močjo namere, v svojem srcu vedo, da so se vsi navidezno čudežni dogodki v njihovem življenju zgodili, ker so v resnici že bili povezani z njimi. Če jih o tem povprašate, vam bodo odgovorili: »Seveda se je to zgodilo, saj tako deluje zakon privlačnosti. Ostani vibracijsko usklajen z Virom vsega življenja, iz katerega izviraš, in vsi drugi ljudje ter vse moči tega polja namere bodo sodelovali s teboj, tako da boš v življenje pritegnil to, kar si želiš.« Zdaj je čas, da tudi sami odkrijete, kako lahko manifestirate vse, kar si želite!
Ogorevc jo ocenjuje kot zelo dragoceno znanje, saj mi znanstveno potrjuje in razlaga učinek, ki ga imajo na nas sprememba razmišljanja, razreševanje vzrokov za težave in napačnih prepričanj, ki jih tudi sam prakticira v okviru karmične diagnostike.
Nevrokirurg Eben Alexander pravi, da takšen nazadnjaški pristop ni več ignoranca, marveč (ne)znanstvena aroganca, ki podpihuje “nevromitologijo”. Najglasneje se je oklepajo psevdo skeptiki, ki pod krinko znanstvenega dvoma vnaprej zanikajo vse, kar jim je tuje in še ni preverjeno z dognanimi metodami. To je do neke mere razumljivo, kajti kljub zvedavosti v naših genih čemi strah pred neznanim, ta vrhovna iluzija pa povzroča, da zaznave maskirajo temeljne resnice.
Prav nobenega dokaza ni, da možgani sami po sebi ustvarjajo um in zavest. Materialistični znanstveniki ne znajo razvozljati, kako možgani proizvajajo zavest, čeravno trdijo, da je njihov proizvod, zato je bolj verjetno, da človeka dualistično in hkrati holistično opredeljujejo možgani in um (zavest). Kvantna fizika odkriva, da je vse, kar obstaja, energija, in da je opazovanje na subatomski ravni odvisno od opazovalca – čutečega bitja. Podobni smo ribam, ki plavajo v vodi in se ne zavedajo njenega obstoja, ker je njihov življenjski prostor tako zelo samoumeven; mi živimo v neskončnem oceanu zavesti, a se tega ne zavedamo.
Po Thomasu Kuhnu (1992) je za nastanek novih znanstvenih teorij nujna neka kriza, toda tudi tedaj skuša okostenela uradna znanost potlačiti novosti in se upreti preporodu paradigem. Ampak dejstvo je, da se človeštvo nahaja v najhujši bivanjski krizi doslej, zato je skrajni čas za neorazsvetljenje. Hvalevredno je vse več modrih in ozaveščenih ljudi, ki s pomočjo starodavnih in najnovejših dognanj, lastnih izkušenj, sklepanja in intuicije zagovarjajo metafizični idealizem oziroma hipotezo, da je človek mnogo več kot ustroj atomov, molekul, celic, kože, možganov, srca, pljuč, želodca, črevesja, ledvic, jeter, žolča, mišic, kosti, ožilja, krvi, hormonov, živčevja, limfnega sistema, žlez in preostalih fizioloških sestavin in procesov. Če se naša fizična pojavnost približno v sedmih letih popolnoma zamenja, nujno sledi vprašanje, kaj je potem tisto, kar ostaja in predstavlja nevidno meta-fizično vsebino znotraj minljive oblike? Človek prav tako presega svoje misli, kajti če jih lahko opazuje, analizira, modificira in eliminira, to pomeni, da obstaja nekaj ali nekdo nad njim in njegovim cerebralnim podstrešjem, višji jaz ali duša ali kaj neizrekljivega, kar je zmožno večno vibrirati skupaj z resonančno kozmično (kolektivno, božansko) zavestjo, o čemer je denimo že pred 30imi leti fenomenalno pisal David Lorimer (Resonant Mind). Descartesov znameniti izrek 'mislim, torej sem' bi lahko razumeli tudi v tem smislu, namreč očitno se nekaj v človeku ali nad njim zaveda, da misli, kar potrjuje njegov obstoj. Šele zavedanje tega pomeni  pristna trans-formacija.
Razvija se kontemplativna nevroznanost, iz katere izstopa teorija filtra kot dualistični kompro mis med materializmom in idealizmom, ker priznava paralelno koeksistenco možganov in uma. Možgani naj bi bili le “čistilnik”, ki prvobitno, izvorno kozmično zavest precedi v nekaj kapljic človeške zavesti o tukaj in zdaj. Lingvistični možgani torej ne ustvarjajo zavesti in niso skladišče spominov, kar je v zadnjih stotih letih zanesenjaško raziskovala množica vrhunskih znanstvenikov, terapevtov in drugih modrecev, recimo Šri Aurobindo, Nikola Tesla, Albert Einstein, Carl Jung, Willigis Jäger, Michael Singer, nobelovec Erwin Schrödinger, Martin Kojc, Anton Trstenjak, Janez Svetina, itd.
Zdravnik Larry Dossey zagovarja enoviti um (One Mind), kar pomeni, da individualni um vpet v širšo zavest. To je pomembno, ker nam kozmično oz. nelokalno zavest nam prepričlji vo osvetli s primeri nenavadno skladnega obnašanja živali v čredah, jatah in rojih, z empatič nostjo podgan, obsmrtnimi izkušnjami, reinkarnacijo, komunikacijo s preminulimi, odnosi med novorojenčki in materami, osebami s savantskim sindromom, enojajčnimi dvojčki, telesomatičnimi dogodki in jasnovidci.
Če nečesa še nismo sposobni znanstveno dokazati, to ne pomeni, da ne obstaja ali da je zgolj še ena newageevska ali ezoterična utvara. V preteklosti je bore malo filozofov, umetnikov, znanstvenikov in duhovnih mislecev verjela v okroglino našega domovanja, kroženje okoli Sonca, evolucijo, gravitacijo, relativnost, letala, podmornice, vesoljska plovila, kvantno prepletenost in hologramsko teorijo vesolja, pa so jih zategadelj preganjali, zasmehovali, mučili in celo ubijali, danes pa jih čislamo kot največje genije, četudi nekateri še čakajo na priznanje. Astronom Carl Sagan je sijajno povedal, da je duhovnost kompatibilna z znanostjo, še več, je njen globinski vir. Če želimo odkriti skrivnosti vesolja, moramo razmišljati o energiji, frekvencah in vibracijah, je bil prepričan Tesla, in imel je prav. Na tem sloni kvantna fizika, ki potrjuje, da je vsaka zaznava subjektivna, ker je odvisna od opazovalca, vsi smo in vse je del celote.
Navzlic resnim notranjim poškodbam človeštva se torej vendarle zdi, da narašča število ljudi, ki se zavedajo, da Eno bo Vse in Vse bo Eno, ko nikomur več ne bo vseeno, kaj se dogaja v njem in naokoli, ker se bo zavedal Enosti. Povezujejo se v različne znanstvene, strokovne in laične družbe tvorbe, od gibanj in društev do znanstvenih inštitutov, akademij in podobnih organizacij, od katerih si tokrat oglejmo le ščepec globalno najbolj prodornih, katerih semena klijejo tudi v domači grudi.
Astronavt Edgar Mitchell, član posadke Apolla 14 in 6. astronavt, ki je stopil na Luno, je pod usodnim vplivom svoje transformacijske izkušnje leta 1973 ustanovil Inštitut za noetične znanosti (Institute for Noetic Sciences). Ko se je med povratkom skozi brezmejno vesoljsko črnino zazrl v modro sfero – naš dom, je izkusil globok občutek božanskosti in vesoljne povezanosti, presežek dualizma in vseobsežen, neposreden sik z znanjem in védenjem:
'Spoznal sem, da je zgodba o nas, ki jo pripoveduje znanost, o naši kozmologiji in naši religiji, nepopolna in bržkone napačna. Spoznal sem, da newtonska ideja o ločenih, neodvisnih  in diskretnih stvareh v vesolju ni čisto točen opis stvarnosti, zato potrebujemo novo zgodbo o našem poreklu, kdo smo in kaj lahko postanemo' (Newman). Njegova navdahnjenost s celostjo je botrovala nastanku svojevrstnega inštituta, ki znanstveno preučuje 'noetikos', najglobljo čisto zavest, neposredno individualno izkušeno razumevanje, intuicijo in notranjo modrost, ob zavedanju istočasne pomembnosti objektivnega in subjektivnega znanja.
Leta 1987 so trije vrli možje - zagovornik univerzalnega sočutja štirinajsti dalajlama Tenzin Gyatso, pravnik in podjetnik Adam Engle in nevroznanstvenik Francisco Varela -  zasnovali Inštitut za um in življenje, da bi materialistični znanosti ob bok postavili kontemplativne prakse in introspektivne metode, ki bi napravile znanost bolj humano in omogočile globlji uvid in daljši domet raziskovanj v obliki dialogov na področjih kot so odvisnost, ekologija, etika, pozornost, nevroplastičnost, destruktivna čustva, altruizem in ekonomija. Dejavnost inštituta dandanes zajema tudi odmevno publiciranje, financiranje individualnih raziskav, poletne šole, bienalne konference in mednarodne simpozije o kontemplativnih študijah.
Naj omenim še Alexandrovo institucijo Eterna, ki zbližuje znanost in duhovnost za osebno in globalno transformacijo. Njeno misijo je kleno opisal Mitchell: da bo znanost (science) lahko dojela tudi nematerialni vidik stvarnosti in prerasla v omniscience, da bo znanje preraslo v modrost in ljubezen do moči v moč ljubezni, vse do univerzalnega človeka kozmične zavesti.
Vodilni tovrstni forum na svetu pa je Znanstveno in medicinsko omrežje, ki obstaja od leta 1973 in kot dobrodelna organizacija združuje znanstvenike, zdravnike, psihologe, inženirje, filozofe, praktike in druge profesionalce ter člane iz več kot tridesetih držav in mnogih najuglednejših akademskih institucij. Kot poseben projekt so ustanovili Galilejevo komisijo, ki ji znanstveno svetuje prek 90 vrhunskih ekspertov, povezanih s 30 univerzami s celega sveta, denimo nevrokirurg Eben Alexander, zdravnika Deepak Chopra in Larry Dossey, psihiater Stan Grof, fizik in nobelovec Brian Josephson, filozof Paul Marshall, sociolog Peter Reason, biolog Rupert Sheldrake in futurist Hardin Tibbs, sprejemajo pa tudi t. i. profesionalne člane in simpatizerje. Komisijo koordinirajo profesor Harald Walach, David Lorimer in Richard Irwin. Pretežna večina sodelujočih znanstvenikov je leta 2014 podpisala Manifest za postmaterialistično znanost, ki naj bi bila odprta, povezovalna, holistična in pripravljena, da se zazre kvišku skozi simbolični Galilejev teleskop, česar ni sposoben zadrgnjeni scientizem.
Galilejeva komisija je 31. oktobra 2018 na londonskem King’s College predstavila svoje prebojno znanstveno poročilo z naslovom Znanost onkraj materialističnega pogleda na svet: naproti postmaterialistični znanosti (Science Beyond a Materialist World View: Towards a Post-Materialist Science). Dve vrsti epistemologov znanstvenikov na dva različna načina razlagata človekovo zavest. 
Prvi so materialisti ortodoksni nevroznanstveniki, ki trdijo, da zavest izvira iz možganov kot akcija nevronov in ne tolerirajo nobenih dokazov, ki se ne ujemajo z njihovimi dogmami, doktrino in predsodki. Materija ni več zgolj predmet znanstvenega preučevanja, temveč edini legitimni objekt znanosti in tvarina stvarnosti. To je najbolj stroga, najbolj problematič na in najnevarnejša domneva prevladujoče znanosti. Tipično redukcionistično analizo po metodi edine razlike je mogoče ponazoriti s pokvarjenim avtomobilom, pri katerem preverimo vse sestavne dele, dokler ne odkrijemo (ene?) napake in jo odpravimo. Zato so se znanstveniki v fiziki dokopali do domnevno nedeljivega atoma (gr. atomon) in nato še do subatomskih delcev, podobno se dogaja v kemiji, biologiji, psihologiji, nevroznanosti, zgodovini. Problem redukcionistične analize je zlasti v tem, da med preučevanjem posameznih delov zlahka izgubimo pregled nad celoto.
Drugo smer predstavljajo nematerialistični dualisti, ki ločujejo um (zavest) in možgane, dasiravno jih obravnavajo celostno. Galilejeva komisija si prizadeva, da bi izključevanje zamenjalo sodelovanje obeh skupin, torej za združitev modrosti in znanosti za dosego zavesti. Možno je zagovarjati še scientia universalis in ecclesia catholica, ki seveda ni scientistična cerkev.  
Že leta 1898 je ameriški funkcionalistični psiholog in filozof William James izpostavil, da obstajajo trije možni pristopi glede razmerja med možgani in zavestjo: 1.  proizvajajo drugo, možgani omogočajo zavest  s filtrsko funkcijo. Del znanosti tako kot racionalna metafizika  zaupa v racionalno mišljenje. Znanost mora kreirati domneve, ki jih ne more dokazati ali ovreči z znanstvenimi metodami. Takšne domneve so kot zrak, po katerem letijo ptice, ali voda, v kateri plavajo ribe, ali tla, po katerih hodi človek: so predpogoj za letenje, plavanje in hojo, toda ne predstavljajo teh dejavnosti
V zahodni srednjeveški kulturi so nastanek naravnega svetá razlagali s stvarjenjem Boga. To z mističnega vidika ni zastarelo, ker  to zagovarja vekovita filozofija. Veliki pok (big ben) je denimo prazvok Svete trojice. 
V nebo vpijoča je moralna vrzel, da človek ni primerno duhovno opremljen za rokovanje z materialno silo, zato po mnenju Arnolda Toynbeeja potrebujemo celovitejšo znanost, ki bi slonela na 1. razširjeni ontologiji oz. novih predpostavkah o temeljnih elementih narave oziroma o tem, kar obstaja; 2. razširjeni epistemologiji oziroma novih idejah o načinih pridobivanja znanja in novih pravilih dokazovanja), 3. prenovljeni etiki, in na 4. klasični, 'trdi' znanosti.
Tradicionalna znanost izhaja iz zunanje izkušnje kot znanstvene metode, ki se pojavlja zlasti v dveh metodoloških oblikah: opazovanje in poskus (eksperiment). Ali ne bi bila koristna tudi notranja, subjektivna izkušnja v smislu introspektivnega spoznanja iz prve roke, ki jo deloma že priznavajo psihologija, zgodovina z osebnimi zgodbami itd. Binarna logična analiza (ali to ali ono) ni vedno primerna, kajti lahko sta obe alternativi pravilni (to in ono) in lahko obstaja še tretja in četrta, zato potrebujemo več vključevanja in manj izključevanja, potrebujemo inkluzivno razmišljanje, ki bo komplementarno klasični logiki. Gre za Nagarjunovo logiko 'niti niti'. Analiza mora biti oplemenitena s sintezo in holističnimi perspektivami.
Zahodni etični konsenz znatno sloni na krščanski tradiciji in zlatem pravilu ('Vse, kar hočete, da bi ljudje storili vam, tudi vi storite njim.'), zato je skrajni čas za ozaveščeno etiko tretjega tisočletja, ki ne bo vključevala le vsa živa bitja, ampak tudi neživo naravo. To bi bila etika vključevanja in medsebojne prepletenosti ljudi, živali, rastlin in celotne ekosfere, ki bi nas iz antropocentrizma povzdignila v kozmocentrizem oz. v kraljestvo 'vsemogočne Zavesti alias C-Rex' kot jo poimenuje Jed McKenna.
Bistvo poročila Galilejeve komisije, jo sestavlja tudi prof. Pavliha, je strnjeno v naslednkjih 12 točk:
1. Nobena človeška intelektualna dejavnost, niti znanost, se ne more izogniti absolutnim domnevam oz. predpostavkam, ki jih ne more dokazati z lastno metodologijo.
2. Prevladujoče predpostavke večine sodobnih znanstvenikov so ozko naturalistične v metafiziki, materialistične v ontologiji in redukcionistično-empiristične v metodologiji.
3. zavest ni le fenomen možganske aktivnosti. Ta dogma ni dokazana, niti upravičena.
4. Obstajajo  solidno dokumentirani fenomeni, ki nasprotujejo materialističnim sodbam, npr. poročila o obsmrtnih izkušnjah s kompleksnimi zaznavami, intuicijami, spoznavami in čustvi brez delovanja možganov; kredibilni podatki o nelokalni percepciji; parapsihološki pojavi in pričevanja otrok v rani mladosti, ki se spominjajo prejšnjih življenj.
5. Vse več znanstvenikov odprtega uma že raziskuje ta mejna področja z uporabo obstoječih znanstvenih metod in z empirično podprtimi zaključki izziva mainstream znanost.
6. Potrebujemo takšen ireduktibilen model zavesti z lastnim ontološkim statusom.
7. Minimalen konsenz predstavlja dualistični vidik ali komplementarni model, po katerem sta materija in um, zavest in njen fizični substrat dva aspekta stvarnosti, ki se dogajata simultano in nespremenljivo.
8. Zavest ne deluje le prek zunanjih zaznav, ampak tudi prek notranjih s samoopazovanjem (introspekcijo).
9. Zato bi lahko uporabljali različne veljavne metode proučevanja realnosti tudi prek zavesti.
To bi lahko pod določenimi pogoji vključevalo neposreden dostop v globlje strukture stvarnosti, kar bi morda omogočilo pomemben vpogled v etiko, pomen in vrednote.
10. Ravno obsmrtne in druge transformacijske izkušnje sugerirajo, da smo vsi vsajeni v večje polje zavesti z močnim odražanjem na etiki v povezanem in prepletenem svetu.
11. Integracija širšega pogleda zavesti v znanost bo botrovala novi metodologiji, ki jo bomo razvili – metodologijo korenitega samoopazovanja ali notranje izkušnje.
12. Galilejeva komisija poziva in opogumlja znanstveno skupnost, da postane bolj samokritič na do svojih predpostavk.

Potrebujemo posodobljeno antično paideio, ki je bila nekoč celostni koncept oblikovanja telesnih in duševnih vrlin svobodnega meščana, v svoji današnji različici pa naj bi pomenila holistično vzgojo v najširšem pomenu besede. Transformacijski pedagogi smo zagovarjali  vzgojo kot funkcijo človeka z namenom učlovečevanja in je potem lahko funkcija družine, družbe, države, ideologije, gospodarstva in politike. Vzgajati in izobraževati se moramo vselej in vsepovsod vseživljenjsko (Jelenc), od zibelke do odhoda v onstranstvo, na klasičen in digitalen in katerikoli drug človekoljuben način. Humano vprašanje je, kaj odlikuje slehernika in kako lahko povežemo raznolike talente v simbiotično celoto. 
V vrtcih, osnovnih, srednjih in visokih šolah bi morali poučevati le takšni strokovnjaki, ki bi bili hkrati vzgojitelji in bi znali razmišljati z glavo, srcem in na stežaj odprtim duhom. Sijali bi s karizmatičnostjo in že najmlajšim otrokom pripovedovali zgodbe, ki bi dopuščale še kaj drugega poleg materialnega, katerega je mogoče zaznati in doumeti s petimi čutili. Takšno misijo denimo opravlja waldorfska pedagogika, ki vzgaja v duhu spoštovanja integritete otroštva, aktivne podpore človeški in kulturni raznolikosti, zavedanja o možnostih čutenja resničnega bitja, razvoja socialne zavesti, samozavedanja, etične inteligence in aktivne globalne vloge državljanstva.
Tako vzgojeni otroci bodo nekoč postali starejši in zasedli pomembna delovna mesta in politične funkcije, od koder bi s svojim znanjem, duhovnostjo in močnim vplivom dosegli takšno kritično maso somišljenikov, da bi odpravljanje krivic in vzpostavljanje pravične in srečne družbe obče blaginje postalo samoumevno. 
O idealnih in utopičnih družbah je bilo že veliko napisanega, prav tako o distopičnih scenari jih. Mar je bogoskrunsko samokritično vprašanje o upravičenosti napovedi Karla Marxa, da v najvišjem stadiju človekovega razvoja država in pravo ne bosta več potrebna, zato bosta odmrla? Vsak človek naj bi delal po svojih zmožnostih in sposobnostih ter dobival po svojih potrebah, kar bi pomenilo zaton in izumrtje vladarja svetá – denarja, vsaj v sedanji fizični in virtualni (kripto) obliki. Ljudje bi brez pomislekov, domala nagonsko spoštovali ponotranje na, pravila za družbeno sožitje, da ne bi ubijali, posiljevali, mučili, kradli ali kako drugače škodovali drugim. To bi bilo resnično naravno pravo, h kateremu naj bi se vrnili. To izvira iz enotne/ kolektivne/ kozmične zavesti ali prasile. Pri tem bi nam bila lahko v pomoč umetna inteligenca, če jo bomo preudarno upoštevali. V nasprotnem primeru pa bo kvečjemu pospešila naše pogubljenje. Že staro kitajsko spoznanje je, da moški in ženska tvorita celoto in sta močnejša kot dva samostojna dela, ker dozorevata oba.
Zato nehamo sanjariti in začnemo živo sanjati sebe kot neizmerno ljubljeno žensko. Iz sebe je mogoče ustvariti neizprosno uspešno žensko, toda v nas trpi in kliče otrok, ki živi v drobnih radostih, hrepeni po preprostih stvareh, išče razkošno telesnost, vsakodnevni dotik topline, igrivost, prostost. Če ga vklenemo, sprožimo hiranje in samouničevalnost. Ženske usode pogosto nihajo med dvema skrajnostima : 1. biti dobre kot kruh, nikoli reči žal besede in mučeniško izgoreti ali pa 2. postati brezobzirne, opraviti z vsako obliko sočutja, zlorabljati ljubezen svojih najbližjih. Kultura miru ne bo nikoli zaživela, če ženske in moški miru ne domislijo in uveljavijo najprej v sebi.
Zdrava, tvorna napadalnost je sila, s katero zavrnemo ponižanje, se potopimo v zahtevno delo, ki nas privlači, začnemo na novo po težkem porazu. V najžlahtnejšem pomenu besede je napadalnost pridobitev tistih, ki se počutijo nepremagljivi v zvestobi sebi. Opremi nas, da zaščitimo svoj prostor, svoje vrednote ali celo lastno življenje. Jeza je koristna, kadar v njej ni sovražnosti, a tudi ne šibkosti, žalosti in krivde. Če jo očistimo vseh primesi, nam lahko pomaga doživljati svet spontano in sveže, kar se malokdaj zgodi. Razstrupljen spomin je možen s počjo odpuščenih grehov. Kadar se nehote odpovedujemo svojim temeljnim potrebam, postajamo razdraženi in vnetljivi. Odgovorno poskrbimo zase. Samozavest se začne s tem, da urejamo vsakdanjost v okviru svojih prednostnih vrednot. Občutenje varnosti in notranje moči zmanjšuje strah in jezo, ter nam omogoča miroljubno napadalnost.
Paradoks je, da čim bolj pričakujemo priznavanje drugih, tem manj ga dobimo. Sreča prihaja iz odnosov, predvsem pa iz odnosa do samega sebe, saj osrečujoč odnos z drugimi prihaja iz dobrega odnosa do samega sebe.
Ali razumemo Choprinih 15 skrivnosti življenja. Te so: 1. spoznanje je resnica, 2. svet je v nas, 3. štirje koraki vodijo k enosti, 4. to, kar iščemo v bistvu že smo – v sebstvu, 5. vzrok za trpljenje je nerealnost, 6. svoboda ukroti um, 7. vsako življenje je duhovno, 8. zlo ni naš sovražnik, 9. živimo v več razsežnostih, 10. smrt omogoča življenje, 11. bog razmišlja skozi nas (smo v srcu popolnega Boga, 12. je le sedanji čas, 13. resnično svoboden si, ko nehaš biti oseba,   14. smisel življenja je vse, kar potrebujemo, 15. vse je čisto bistvo.
Preizkusiti se v metodi 'pro et contra', tako da najprej zagovarjate Choprine trditve, potem pa jim skušajte ugovarjati. Ljubiti življenje, kakršno je, pomeni, da sam najprej delaš tisto, kar pričakuješ od drugih, da se sprašuješ po projekcijah in jih prevzameš nazaj. To je že oblika dela z notranjimi viri.  Izrazil sem globoko nezaupanje v ljudi, tedaj tudi nisem vedel, kako naj bi se potrudil. 
Sullivanov izraz ‘selektivna nepozornost’ pojasnjuje ostajanje v zgolj svojem okviru pojasnjuje, zakaj ni nihče zadovoljen, ker zaradi njega drugi ni izstopil iz svojega okvira. K razvoju vodi ravno obratna neselektivna pozornost, sprejemanje vsega, četudi si razpršen – pustiš dušo v vsem.  Za prvo rabimo linearni čas za glavni namen. Drugo pa vodi na stranpoti kadarkoli, postmoderna eklektika z nevarnostjo 'patchwork', ki je poljubna sestavljenka. Sem konservativni liberal oz. obratno, ker sem tradicionalen in postmoderen.
O epizodični nesmrtnosti, ki svojega preobilja potencialnih atributov lahko izstopa le bornira no. Preobilje ni treba razlagati kot izginjanje, ki je drug izraz za minevanje. Združitev Baudrillarda in Neumanna je v tem, da drugače razumeta neminljivost minljivosti. Vsak trenutek investirajmo v svoj elan vital, silo ljubezni do stvarstva. Če se le ob enem bitju naučimo tega prehajanja, je to že uspeh. 
Ničesar ne moremo zadržati zase, če nam to čas jemlje in ničesar priklicati, če z druge strani ni posluha in odziva. Ustvarjalna odprtost izkustva je v diferenciaciji med pričakovanim in pridobljenim. Neumann predpostavlja to ujemanje, kar pa je le procesno na še neznani ravni. Izkustveno se učimo (experiential learning) na subjektiven ali objektiven, osebnostno pomemben ali nepomemben način, na ustvarjalen ali zgolj nereflektiran.  Tega niso opredelili niti Neumann, Jarvis in Baudrillard.     
Vsi aspekti nas samih so sveti. V tem je celovito sprejemanje sebe. V tem se tudi vidi, da je strah kriterij razločevanja. Če nisem le svoja predstava, nisem le v razločevanju med možno realno in idealno osebo. Sem v preobrazbi sv. Trojice. In kaj naj bi to pomenilo? To, da je možno dopolniti naslednje bete z alfami v obratni smeri z verzi Asiškega in matere Terezije!
Bete razočaranja so: Iskal sem izpolnitev, a dobil sem vrzel
Iskal razumevanje, a sem moral razumeti vse drugo
Iskal sem sprostitev, a ostal sem v breme
Iskal sem možnost ljubiti, a sem moral odnehati
Iskal sem dvojino, a ostal sem sam
Iskal sem let metulja, a ostal sem gosenica.
Molitev matere Terezije pa vzpostavlja alfa stanja: 
Kjer je sovraštvo, prinašam ljubezen, ...
Na ta način hodimo po poti navzdol k porazom kot po poti navzgor k zmagam. 
Tudi v antropologiji so negativne in pozitivne definicije človeka. V zgodovini si je človek 'nadel' različne oblike enodimenzionalnosti v tegobah potrošnika - homo consumensa. Postal je patološki narcis (Lasch), prededipalec (B. M. Zupančič), bolna žival v puščavi, ki raste (Nietzsche), človek brez prsi (Lewis), volk in ovca (Fromm), tvorec individualistične atomizirane kulture (Charles Taylor), hedonist zapovedanega užitka (Žižek), osramočeni Prometej, ki ga determinirajo tehnične naprave (Anders), homo faber – (Frank lin), proizvajalec (Marx), izdelovalec (tool making man) in uporabnik orodij (Franklin), razdvojeni človek nesrečne zavesti (nem. Zerrissenheit - strganost, ang. patchwork – heterogeno, zmedeno sestavljeno), prekarec pri priložnostnem zaposlovanju, ambivalentnost multi(dis) funkcionalnosti tisočerih opravil brez končnega cilja z eshatološko izpraznjenostjo, zadolženi človek v debitelnem kapitalizmu, paradoksalno samozadosten in popolnoma nezadosten zaradi lastnega manka (Sartre), prepoln informacij z bivanjsko praznoto (Frankl), množični človek (Massenmensch - Fink), tujec (Camus, Waldenfels), človek iz podtalja (Dostojevski), brezosebno  razpoložljiv (Heidegger), drseči plaz srditega človeka (Sloterdijk), tekoče stopnice (Baumann), pokvarjeni, skorumpirani človek (papež Frančišek), homo eroticus s svetovnim erotizmom, človek kvazi socialnih omrežij,  odvečni človek (Puškin, Trojanow), človek kot surovina (Menschliche Material pri nacistih, preprodaja človeških organov). 
Možna je tudi anticipacija spomina. Claude Michea (2009) označuje konec kapitalizma s koncem mirnih časov. Njegov tekst ni revolucionaren. Transhumanizem naj bi bila zadnja religija oz. ideologija kapitalizma. 
Podobno je v prometu. izsiljevalce ne spametujejo ne prometni znaki in ne policijske kontrole.  Kako enostavno je omejiti okužbe na naj manjšo stopnjo ali celo ničelno vsoto, če ljudje razumejo, da so ukrepi sprejeti za skupno dobro (npr. Nova Zelandija, Severna Koreja, Tajska,…)? Morda je še kak otok sreče na svetu, ki se ga tako kot Giglio corona ni dotaknila?
Veliko je nerazumevanj svobode kot samovolje, ki vodi v samoblokade. Potrebno bi se bilo s Frommom vprašati, kaj pomeni v tem primeru produktivna ljubezen in s Franklom, kaj pomeni logoterapija. Španska gripa je tudi že po 1. svetovni vojni pomenila taborišča smrti. Covid 19 nastopa sedaj kot naravni selektor.
Tako si na primer starši na smrt bolnega otroka ne priznajo, da je z otrokom karkoli narobe, četudi so popolnoma obveščeni o diagnozi in pričakovanem izidu. Ker bolečine, ki bi jo prinesla realnost, ne bi prenesli, se zatečejo k zanikanju. Manj ekstremno obliko zanikanja zasledimo pri ljudeh, ki dosledno ignorirajo vsakršno kritiko, ne zaznajo, da so drugi nanje jezni ali pa kljub očitnim dokazom ne verjamejo, da jih partner vara. Včasih pa je zanikanje dejstev boljša alternativa kot takojšnje soočenje z njimi, posamezniku namreč da čas, da se z dejstvi spoprime ob ustreznejšem času. Tako bi na primer žrtve možganske kapi obupale in bi pogosteje prišlo do smrtnega izida, če bi se popolnoma zavedale resnosti stanja. Upanje jim daje motivacijo, da vztrajajo. V takšnih primerih ima negacija pozitivno vlogo. Vendar pa ima negacija lahko tudi negativne posledice, ko posameznike prelaga odhod k zdravniku.     
Zaupanje več razsežnosti kot so antropološke, psihološke, sociološke, ekonomske in celo teološke, ki so med seboj prepletene.   Zaupanje je trdno prepričanje v zanesljivost, resnico ali sposobnost nekoga ali nečesa. Predpostavlja upanje v dober izid, pa četudi gre za to, da se bomo nečesa pomembnega spomnili naknadno. 
Nedavno preminula predavateljica filozofije Cvetka Hedžet Toth na Filozofski fakulteti je primer pokončnega misleca. Samo nekajkrat sva sodelovala na strokovnih srečanjih, da sem jo lahko ohranil v lepem spominu. Po svoji avantgardnosti je bila je kakor »plamen pred Izraelci«, ki kaže pot naprej.   Spodbujala je vero v moč človečnosti in pomena humanistične misli. 
Za Slovenijo je značilna tragično nizka stopnja socialnega kapitala in politične kulture. Ne smemo izgubiti izpred oči njene 'Dialektike refleksijskega zagona' (2015) kakor tudi ne Demaskirajočih tendenc (2018), kakor kažeta vsebini njenih zadnjih dveh filozofskih del. Cvetka je izvajala 'brezobzirno kritiko vse kamuflaže obstoječega stanja' do stopnje 'dramaturškega delovanja' (Habermas) oz. miturgije, kakor jo opredeljuje Slapšakova. Slapšakova (2017) prikaže cca 200 antičnih mitov, tako, da v njih zrcalimo naš čas. Kot upornica proti farsičnim reminiscencam totalitalitariz ma, 'banalnosti zla' (Hannah Arendt) in hrupu praznih besed je nastopala pogumno, emfatično prepričljivo. 
V času Prešernovega Memento mori, ko je kaj znancev zasula že lopata in koliko jih še bo je njeno zastopstvo blochovskega utopičnega upanje še kako potrebno. Pada kot blagodejni dež na utrujeno zemljo v 'puščavi, ki raste' (Nietzsche). 'Kobiličarski kapitalizem', kot ga Cvetka poimenuje, uniči vse kar, kar je živega. Zato je kritizirala tudi filozofije, ki ne vsebujejo solidarnostne etike kot npr. heidegerjanstvo.
Je za milenijsko generacijo res pomembnejše prgišče peska z Lune in prgišče v prah spremenjenih pripadnikov enega in istega človeškega rodu (lat. gens una sumus), kot pa priznanje, 'kako šibki smo v svojem upanju' (Laxness)? Z Remarkom se vprašajmo Komu zvoni. In že pri njem dobimo odgovor 'ne sprašuj, ker zvoni tebi'. Zato poljska sestra Faustina kliče po brezpogojnem zaupanju v božje usmiljenje, ki gradi celo 'upanje proti upanju'.  Vsak dan slišimo, koliko je okuženih in mrtvih, ne slišimo pa, koliko je rojenih prvič in morda že drugič. In vendar oba glavna krščanska praznika vključujeta Božič in Vstajenje na Veliko noč (ang. resurrection, rusko voskresheniye) Jezusa Kristusa kot križev pot od našega prvega rojstva do drugega. Advent je predbožični čas prihajanja Odrešenika, ki so ga Stari Aramejci klicali 'pridi Gospod' – marathana, Latinci pa so prepevali pesem Adeste fidelis (Pridite kristjani). Vseživljenjsko smo v takšnem in drugačnem osebnem, družbenem in posthumnem prehodnem obdobju sprememb, dokler ne bomo Boga videli.    
Države z največjim medsebojnim zaupanjem vlade v državljane in obratno težave lažje premagujejo. Fukuyama (2016) je v delu Trust: The Social Virtues and The Creation of Prosperity (Zaupanje: socialne vrline in ustvarjanje blaginje') ugotovil, da so takšne države (Nemčija, Japonska, ZDA) tudi bolj gospodarsko uspešne. V zadnjem času pa je videti, da so ZDA razklane in da jo Kitajska uspešno dohiteva. Felicitologi pa so ugotovili, da so državljani tudi srečnejši. Seveda pa zgodovina kaže, da je življenje lažje graditi na pesku, kot na trdni skali, ker je za razklanost potrebno manj truda kot za doseganje enotnosti. Stara zaveza to opredeljuje kot čas paranja in čas šivanja.     
 
Verjetno se bo treba spominjati preteklosti globlje, bolj subjektivno in selektivno progresivno kot nam to omogoča internet za upoštevanje izkušenj pri izobraževanju za prihodnost.  Ukrepi kitajske vlade so začeli veljati od 1. septembra 2021, ko se prične novo šolsko leto na šolah in univerzah. Izstopajo Presenečajo predvsem trije. Po eni strani uvajajo v čitankah Xi Jinpingov kult osebnosti že v osnovnošolske in odpravljajo deloholistično ‘kulturo 996’, ker mlajše in starejše delavce preveč obremenjuje. Rabo mobilnih telefonov omejujejo za učence na eno uro v petek, soboto, nedeljo in v času  državnih praznikov, da ne bi postali odvisni od njih. Verjetno je, da se Kitajska, ki je skoraj najbolj razvita država v digitalizaciji in robotizaciji tudi najbolj zaveda njihove nevarnosti. Vprašanje pa je, v koliki meri lahko mladim dopušča ‘ležanje ravno’, kar pomeni sproščeno na hrbtu. V Stari Grčiji so poznali kulturo schole in v Rimu otium. To ni pomenilo brezdelja, ampak ustvarjalno mišljenje in razprave svobodnih državljanov na mestnih trgih. Na Kitajskem sta igrala podobno vlogo daoizem in neodaizem.  
4.5 Pomen inovacij
Naša slovenska osamovojitev je največja inovacija, ki ni primerljiva z drugimi državami.  Nismo razlikovali različnih vrst inovacij. Običajno z njimi razumemo znanstveno-tehnične. Večinoma so inovacije kolektivne, obstajajo pa tudi individualne. Inovacije so plod sodelovanja pri metodi poskusov in zmot, ki vodi do pravilnih rešitev. Pomaga tudi spomin, kako smo podobne probleme že reševali. Serendipity kot srečno naključje je takšno odkritje. Značilno je za naključno odkrite inovacije. Gre za igro naključij. Igriv odnos imajo otroci in raziskovalci.  Vsaka tehnologija je kombinacija drugih tehnologij in ideja je kombinacija drugih idej. Inovacije bi se pojavile, ko je bil čas zanje, tudi če bi jih odkril kdo drug, ker so nastajale postopno po rekombinacijah. To relativira idejo kvantnega skoka. Niso vse enako dobre. Internet žal ni namenjen širjenju razsvetljenske demokracije in enakosti, ampak prej trivialnemu klepetanju, zastopanju lastnega prav in obtoževanju drugih. Bomo videli, kako se bo razvijal, ko ljudje od njega ne bodo preveč pričakovali. Njegova priljubljenost še ne pomeni kakovosti komuniciranja. Internet dejansko ljudi zapira vase. Vsa ta druženja so samo za istomišljenike, čeprav imajo ljudje na ustih polno demokracije in človekovih pravic. Facebook je začel delovati 2004. izumitelj Azra Raskin si sedaj prizadeva za večjo dobrodelnost neskončnega brskanja. Umetna inteligenca je za zdaj brez razumevanja. Zaenkrat ni brez sodelovanja s človeško inteligenco npr. pri kirurških operacijah.          
Nekoč smo shajali brez iskalnikov in družbenih omrežij, za katera se zdi, da so danes nepogrešljiva. Pred facebookom in googlom nihče ni predvidel njunega nastanka in hitre rasti. So profitna. Pogled naprej je nepredvidljiv. Univerza MIT je zaznala neobvladljivost rastoče količine informacij že l. 1945. Tedaj je bil zaznan problem, kako si vse to zapomniti.. Je  to knjižnica prihodnosti? Ali nas internet napravi nedružabne? Ali je res treba poudarjati samo svoje pozitivne strani – se oglaševati kot podjetnik? Kako upoštevati razliko med manj zasvojljivosti in več dobrodelnosti. Očitno ta izum ni na etični pogon, zato prej razdvaja kot združuje. Majhne izolirane družbe imajo najmanj izumov. Ridley (2020) je navedel skupne značilnosti inovacij. Energijska varčnost vodi v večjo porabo energije, ker jo ljudje tem več kupujejo, čim cenejša je. Proizvodnjo so v ZDA in drugod dematerializirali. Roboti ne bodo nikoli brezplačni in ne bodo namesto nas naredili vsega, kar bi si želeli, ker ne bodo brez specializacije in brez porabe energije. Zmota kot neuspeh je pogoj uspeha. Splet deluje kot nekdanje kavarne s poveličevanjem svojega in kritiko vladarja. Inovacij se ne načrtuje, ker so naključni rezultat svobodnih odločitev. Zato se jih na napoveduje. Zaradi ovir, ki jim jih postavljajo zdravorazumniki, so inovacije nepopolne. Možnosti zanje so skoraj neomejene. Imamo naprave, ki starejše oskrbujejo na daljavo. To je boljše kot panični gumb. Težko je reči, kdaj naj bi bile upravičene kolonije ljudi na Luni in Marsu. Ali s poleti s človeško posadko zamujamo? Znanstvenofantastični romani (npr. Jules Verne) so pred realizacijo. Inovacije nimajo nujno pospešenega razvoja. verjetno ne bomo tako hitro napredovali v informacijski tehnologiji kot smo doslej. Kitajska najhitreje razvija inovacije na svetu in to kljub avtoritarnosti režima. Ni več posnemanja zahoda. Mobilno plačevanje je že splošno uveljavljeno. Neodvisna je od stacionarnih računalnikov, qr kode so ta kupovanje vsega. Gensko urejanje… sedaj nekoliko opuščajo  delo 9.9.6. to so imeli za časa Edisona Američani. Nove družbe so lahko takšne, stare npr. evropske pa ne. Video-igre odgovor na covid.             
Novacen je za Jamesa Lovelocka doba robotov. Verjetno zapuščamo zgolj biološko evolucijo. Človek še nekaj časa robotom ne bo popolnoma zaupal. Jih bo uspel šteti za pomočnike oz. sodelavce (v boju proti podnebnim spremembam). Človekovi možgani so se evolucijsko razvijali postopno. Tudi pri otroku se tako razvijajo. Najbolje je, da se uči po metodi posku sov in zmot kot pri hoji. To je v bistvu že Deweyeva ideja learning by doing. Industrija igre in igrač je navidez prijazna otroku, dejansko pa ga hitro zasvoji.  Že Hegel je ugotovil, da človek tehnološke novosti (npr. stroji-ludizem, atomska bomba) najprej zlorabi, šele pozneje uravno teži svoj odnos do njih. Inovacije so postopne, hevreka je redka. Pojavi se na več krajih hkrati (pojasnitev s Shaldreakovimi morfogenetskimi polji) npr. izum žarnice (vrsto izumite ljev je bilo že pred Edisonom), poljedelstvo, ko je bilo konec ledene dobe – pleistocena. Ridley jih pojasnjuje evolucijsko kot kontinuiteto. Ljudje jih najraje pripisujejo genialnim posameznikom. Pred avtomobilom sta bili vsaj dve vozili – kolo in kočija.
6 ljudi je neodvisno, a (skoraj) istočasno odkrilo termometer, 4 decimalni ulomek, (Darwin in Walace naravno selekcijo). Bumerang, pihalnik, poljedelstvo so odkrili na več celinah. To bi se dalo pojasniti s Shaldreckovo idejo morfogenetskih polj.    
David Epstein, avtor knjige Športni gen, je v Razponu pokazal svetovno uspešne umetnike, glasbenike, športnike, izumitelje in znanstvenike. Namesto o radovednežih piše o raznovrstnežih, ki so uspešnejši kot specialisti. Po mnogih poskusih se odločijo za določeno specializacijo za enega samega področja. Zato so pogosto bolj kreativni, bolj aktivni in najdejo povezave tam, kjer jih bolj specializirani vrstniki ne opazijo.
Razpon je izzivalna knjiga, ki prevzame bralca, naj bo to starš z odraščajočimi potomci, mlada oseba, ki še išče svojo pot, zreli voditelj ali trener, ki je mentor mlajšim generacijam in želi v svoji ekipi negovati raznovrstnost in širok pogled na svet.
»Fahidiotizem je mrtev, trdi David Epstein. V hiperspecializaciji ni prihodnosti. Prihaja – oziroma je že tu – čas raznovrstnežev. To niso ljudje, ki se spoznajo na vse. To so ljudje, ki jih ženejo radovednost, strast in predanost. Zato so sposobni menjati poklice, športe in teme. So darwinovski eruditi novega časa, ki zahteva kompleksnost. Razpon je hkrati zgodba, učbenik in priročnik za razumevanje sveta in človeka. Izjemna nadgradnja kultnega Športnega gena.« –sem kot farmacevt v laboratoriju za analizo zdravil, nadaljeval kot mednarodni prodajnik farmacevtskih pripravkov, se preizkusil v borznem poslovanju in potem kot grosist pri trgovanju s tekstilom, bil nekaj let pri filmu v kino prikazovanju, na koncu pa sem se našel v pisanju ter knjižnem založništvu, kjer sem lahko uporabil vse, kar sem se naučil dotlej. Tako vam lahko osebno potrdim: genialna knjiga Razpon izjemnega raziskovalca človekovega uma Davida Epsteina glede iskanja lastne poklicanosti vsebuje resnice, po katerih sem ves ta čas intuitivno živel tudi sam.« 
4.6 Zoharjeva o kvantnem voditelju
Inovacije so sestavina ustvarjalnosti, ki se jo da upravljati. Violeta Bulc in Danah Zohar sta neodvisno druga od druge razvili management ustvarjalnosti. Dekle z irskim imenom Danah se je prepisala Danah 'Zohar – žareča svetloba duše'. Ponižnost je eden njenih osnovnih principov kot pri Petersonu. A ko je bila mlada, se je počutila žarečo in neustavljivo pri prenosu izkušenj kvantne fizike na sodobno družbo. Na kvantni svet ne bi smeli gledati po  newtonovsko. To je nov vznemirljivi svet. Zoharjeva ta svet izkuša npr. povezavo med nami in seboj, med seboj in tem mestom, izkušam celoto tega prizora, v katerem sem v tem trenutku, kar ji omogoča, da stvari bolj čuječe zaznavam. Zaveda se, da je vse zunanje hkrati del nas in nje. Filozof Berkeley je dejal 'esse est percipii – biti je biti zaznan. V sodobni spoznavni teoriji vse zunanje stimulira možgane in omogoča rast nevronskih povezav, zaradi česar bolj zaznavamo stvari in odnose. Večina ljudi z newtonovsko linearno perspektivo vidi svet objektivno, v smislu: naredil bom to, zdaj grem iz točke a do točke b, kot bi imeli na očeh plašnice, ki bi jim onemogočale videti vse neskončne možnosti ...
S pokojnim možem psihiatrom Ianom Marshallom je raziskovala del Newtonovega dela, ki je posvečen prav skrivni strasti do alkimije. Newton je verjel, da obstajajo – »delci življenja«, izven mehanskih zakonov. Celo 80 % Newtonovih raziskovalnih izsledkov je alkimija. Toda ker se niso ujemali s prevladujočo paradigmo njegove znanosti, jim nihče ni posvečal posebne pozornosti. 

Zoharjeva je prva definirala pojem 'duhovna inteligenca'. Postal je splošno priznan pojem, ki se pojavlja v številnih knjigah in priročnikih za samopomoč. Podobno se je po knjigi Kvantni jaz (Quantum Self) zgodilo z izrazom kvantni jaz. Poslovni svet kapitalizma potrebuje revolu cijo. Zakaj? Ta sistem razdvaja planet in družbo. Je ouroboros. Kapitalizem ni trajnostno usmerjen sistem, je pošast, ki žre samo sebe. Škoda je gojiti iluzije o demokraciji, ki je prinesla precej glasnosti in brutalnosti - Hitlerja, Trumpa, brexit. Demokracija je bila reprezentativna demokracija v času, ko je ljudstvo izvolilo peščico izjemnih mož in žensk, in ti so v imenu ljudstva sprejemali pomembne odločitve v korist družbe. Zdaj je demokracija postala množična. In množica ne razmišlja z glavo, vodijo jo emocije. Iz tega je razvidno, da jo je treba gojiti strpno, požrtvovalno, uvidevno, konsenzualno. Iztok Simoniti jo že deset let proučuje in ugotavlja, da bi morala biti ireduktibilna na eno izmed različnih opcij. To pomeni, da bi za skoraj za vsako ceno morala ohranjati standarde medsebojnega dialoga v pluralizmu interesov. Nespravljiva je z raznimi monoteizmi in monizmi. Vendar pa ni tolerance do netolerantnih teroristov kot je vedel tudi Karl Popper. Če je ne bomo ubranili, ne bo nobene družbe. Nietzsche pa pravi, da je 'vedno treba braniti močne pred šibkimi'. Precej zapleteno pa je razumeti, kaj je zanj 'volja do moči'. Simoniti (2021) ugotavljata, da se povečujeta erozija zaupanja v državo in v vladavino prava v EU. Reševala naj bi ju civilna družba.   

Odkritosrčnost in poštenost zahtevata pogum. Biti pošten v vsakem trenutku zahteva pogum, saj nas naredi ranljive in postavi pred odgovornost. Preberite si nekaj napotkov, kako postanete bolj odkritosrčni. Najbolje je, da že vnaprej vzpostavimo nekakšen red in smo pošteni že pri določenih stvareh, ki ne zahtevajo veliko poguma, da bomo lahko zgradili močan JAZ, ki se bo lahko kosal tudi z veliko večjimi izzivi. 

Če smo iskreni, še ne pomeni, da lahko kar naprej opozarjamo na pomanjkljivosti drugih. Poskušajmo se osredotočiti na pozitivno in s tem bomo lažje premagali začetni strah pred poštenostjo. Če poštenost z vaše strani nikakor ni v interesu z vsemi soudeleženci, lahko mirno rečete, da ne želite podati svoje replike. Če hočejo, da povemo, svoje mnenje, je lahko zadeva otežena. A vedno imamo popolno pravico molčati. To je stvar vaše lastne izbire. Biti odkritosrčen morda ni vedno najlažja pot in potrebno je veliko poguma, ampak ljudje pogum in poštenost še vedno odlikujejo za najbolj cenjeni človeški vrednoti.
Zoharjeva je raziskovala judovski misticizem in hinduizem, poglabljala sem se tudi v islam, sploh v sufijske pesnike, dokler nisem prišla do kvantnega vakuuma, ki je podčrtal vse religije – v smislu, da v vesolju obstaja prvinska energija. To me je vodilo k duhovni inteligenci, ki je zame bolj prvinska kot katera koli religija. Prišla sem do točke, da vsi verjamemo v isto stvar, vsi pijemo iz istega izvira.
Zoharjeva govori tudi o božji pegi, centru za religijo, ki naj bi ga imeli vsi v možganih.  V    kvantni fiziki je našla najboljšo razlago za vse, kar je. Kot ateistka je ugotovila, da ne obstaja 'pravi ali resnični bog', ampak le neizgovorljiva, prvina (dao?), ki je v fiziki kvantni vakuum, v filozofiji pa je bil to apeiron pri Anaksimandru, dynamis oz. potentia pri Aristotelu in stvar po sebi pri Kantu. To je morje različnih možnosti,  ki se lahko zgodijo. 
Kvantni vakuum je prva stvar, ustvarjena po velikem poku, pred 13imi milijardami let. Ker vakuum vsebuje vse možnosti, vse, kar je bilo, vse, kar je, in vse, kar bo, sva bili tam vi in jaz in vsakdo na tem planetu. Se pravi, da sva vi in jaz in kdorkoli na Zemlji, da smo vsi v resnici stari 13 milijard let in pol. zato zavest nosi zgodovino vesolja. In mislim, da zato tukaj, na našem malem planetu, vse svetovne duhovne tradicije v resnici govorijo podobne stvari, ker dejansko govorijo zgodbo izvora našega vesolja.
Gre samo za to, da v različnih kulturah ljudje uporabljajo drugačne jezike, drugačne metafore, drugačne simbole, zato so na površju morda videti precej različne. Toda v globini zgodb o stvarjenju v antični Grčiji, Egiptu, pri Hebrejcih, Hindujcih, taoistih ..., so si vse te zgodbe v temelju zelo podobne, čeprav izhajajo iz različnih časovnih obdobij, različnih kultur. Verjetno je to zato, ker je v nas celotna zgodovina vesolja. To je naša zgodba in naša zavest.
Znanost postopno razumeva tudi pojav zavesti na način petih zaznav. A zavesti ne moremo zavonjati, izmeriti, zato je v tem trenutku, znanstveno gledano, še vedno enigma. Redukcio nisti jo razlagajo kot fenomen, naključni stranski produkt nevrokemičnih aktivnosti v možganih.
Francis Crick, eden od odkriteljev strukture molekule DNK, v knjigi The Astonishing Hypothesis: The Scientific Search for the Soul piše, da vsi vaši upi, vse sanje, vse ambicije niso nič drugega kot delovanje nevronov in kemičnih reakcij med njimi. Odveč je pripomniti, da se s tem ne strinjam. Mislim, da so možgani bistveni za zavest, kakršno imamo tukaj na Zemlji. Možganske strukture dajejo strukturo moji zavesti, zato je moja zavest drugačna od zavesti netopirja ali ribe.
Ko govorimo o zavesti, govorimo o zavestnem umu, o načinu, kako razmišljam, o načinu, kako doživljam, kako sprejemam, toda tudi vse tisto, kar me obkroža, sestavlja moje možgane. O tem obstaja veliko psiholoških raziskav. Otroci Eskimov, ki odraščajo v igluju, se veliko bolje počutijo v okroglem prostoru, ne razmišljajo o vogalih in ravnih linijah tako, kot to počnemo mi. Možgani so, kot pravijo nekateri znanstveniki, v nenehnem dialogu z okolico in izkušnjami.
Zoharjeva se pri vprašanju, kaj je zavest, strinja z Rogerjem Penrosom, Davidom Bohmom in drugimi kvantnimi fiziki, ki verjamejo, da skozi možgane teče kvantno polje, ki podpira osnovno zavest. Ko umremo, ne umre celotna moja zavest, umre samo tisti njen del, ki je povezan z možgani, ki so prav tako umrljivi. Kvantna fizika mi govori, da sem vzorec dinamične energije, in tako ste tudi vi in vse, kar obstaja v vesolju. Roger Penrose trdi, da sta dinamična energija, ki sem jaz, in zavest, ki je povezana z njo, nesmrtni. In ko bom po določenem času ponovno inkarnirana na tem planetu, to sicer ne bom jaz, kakršno se poznam, a bom hkrati tudi jaz, ker bom imel podoben vzorec potencialnosti in možnosti. Toda v drugem življenju drugačnih potencialnih možnosti imam možnost biti ženska ali moški, Kitajec ali Afričan.
Kvantna fizika odkriva, da je vse, kar obstaja, energija, in da je opazovanje na subatomski ravni odvisno od opazovalca – čutečega bitja. Podobni smo ribam, ki plavajo v vodi in se ne zavedajo njenega obstoja, ker je njihov življenjski prostor tako zelo samoumeven; mi živimo v neskončnem oceanu zavesti, a se tega ne zavedamo.
V kvantni fiziki so razmerja, odnosi z drugimi tisti, ki ustvarjajo našo realnost. V vsakem odnosu sem drugačen. Ta vzorec dinamične energije je esencialni kvantni jaz, poln potencial nosti. Zato imamo toliko podosebnosti, kolikor je različnih jazov, ki jih po Assagioliju sami poimenujemo, da jih prepoznamo. Potem se izpogajamo za določeno skupno rešitev. Tako je tudi v demokratični družbi za primer pluralizma interesov in procesov. Psihologija ima številne izraze za to. So naše sence in svetle plati. So deli, ki me silijo igrati  v kazinu, se vzpenjati na vrhove gora ali vstopati v cerkve, mošeje, sinagoge. Vsaka stran naj bi  se izrazila.
Zoharjeva podobno kot Fordova in Žabotova trdi, da je soočenje s temno platjo sebe osnova za kreativnost. Še vedno sem prepričana, da jo moramo raziskovati. Zanjo je kreativnost pogojena s tem, da si drzneš spustiti se v lastno senco, v podzemni svet. Če izpustiš to, izpustiš ves spekter človeškega potenciala.  Amerika se nikoli ni želela soočiti z lastno senco. Hotela je biti bela in čista, tam lahko najdeš največje puritance in moraliste. No, zdaj je jasno, da je njena potlačena »senca« prevladala. Kaj drugega je Trump kot senca!?
Kdo je po vašem primer kvantnega voditelja med svetovnimi politiki? Med sodobnimi politiki skoraj ni nikogar, ki bi ustrezal temu. Nelson Mandela in Mahatma Ghandi sta bila primera kvantnega voditelja. Njuna dediščina: ne išči maščevanja, razumi, čuti bolečino drugega, sooči se s slabim v sebi, sprejmi to, išči skupno rešitev se sliši 'kvantno'.
Da postaneš kvantni voditelj, je potrebna drugačna perspektiva realnosti. Pri tem gre za več razsežnosti: 1.  ni vse zgrajeno iz materije, 2. vse, kar nas obdaja je, energija. 3. vse je povezano, prepleteno in soodvisno. Vzemiva vas in mene v tem trenutku, v resnici med nama ni nobenih meja: jaz sem vi in vi ste jaz. Odnos med nama v tem trenutku določa vsako od naju. Popolnoma druga perspektiva realnosti, mar ne? Drugačna perspektiva je, če menedžer podjetja namesto poudarjanja individualnosti poudarja odnose v podjetju, ker se zaveda, da so prav razmerja in odnosi tisto, kar ustvarja realnost. 
Nagarjunova logika 'niti niti' je aktualna še danes, ko razmere  niso samo takšne ali drugačne, so oboje. V kvantni fiziki je nekaj tukaj in je tam, je zdaj ali včeraj, je osnovni delec ali val.
Kvantni voditelj je navdihujoč, ne avtoritativen. Običajna organizacija deluje z vrha navzdol, center moči na vrhu določa delovanje, vsi pod njim izpolnjujejo ukaze. Kvantna organizacija ima več centrov moči, tudi zato, da organizira neodvisna razmerja med vodilnimi in preostalimi v podjetju.
Kvantni voditelj je sočuten, posluša, ima odprt um in razmišlja o vseh možnostih. Ljudi povabi k vprašanjem, k predlogom, zanima ga, kaj mu imajo povedati drugi, zaveda se, da njihovo mnenje šteje, zna pogledati na dilemo z njihove perspektive, zaveda se, da se lahko uči od vsakogar, ... A nato na podlagi vsega, kar je slišal, sprejme odločitev. Podoben je tudi voditelju De Bona. 
Kvantni sistem usmerja našo pozornost v vse stvari, vidimo vse možnosti razvoja. Toda tam ni prostora za aroganco, za norost, za izvajanje moči zaradi moči, v smislu, jaz sem šef, kaj me sploh ti lahko naučiš, pokazal ti bom, kako ubogati.
To ni spremenilo moje perspektive, moja perspektiva se je spremenila že, ko sem bila najstnica in sem odvrgla Newtonova očala in svet začela doživljati drugače, kot morje neskončnih možnosti in povezav. Boste rekli, da svojega partnerja ne sovražite in ljubite hkrati? Seveda ga. Vse obstaja hkratno. Ne mislite, da je nekaj lahko resnično in napačno hkrati?
Zoharjeva takšen nov svet izkuša oz. čuječe zaznava. Vse, kar je zunaj, je tudi znotraj. Vse tam zunaj stimulira možgane in omogoča rast nevronskih povezav, zaradi česar bolj zaznavam stvari. Večina ljudi z newtonovsko perspektivo vidi svet objektivno, v smislu: naredil bom to, zdaj grem iz točke A do točke B brez različnih možnosti.
Marshall se je ukvarjal se je s knjigo The Other Newton, ki govori predvsem o njegovi skrivni strasti do alkimije. Newton je verjel, da obstajajo – »delci življenja«, kot jih je poimenoval, ki so zunaj mehanskih zakonov. Osemdeset odstotkov Newtonovih izsledkov in raziskav je alkimija. Toda ker se niso ujemali s prevladujočo paradigmo njegove znanosti, jim nihče ni posvečal posebne pozornosti. Privlačil jo je judovski misticizem z odkritjem morja neskončne svetlobe in lepote.
Duhovna inteligenca je postal splošno priznan pojem, ki se pojavlja v številnih knjigah in priročnikih za samopomoč. Malokdo ve, da ste bili prvi, ki ste uporabili ta izraz in o njej napisali obsežno knjigo Duhovna inteligenca, ki jo imamo (poleg knjige Duhovni kapital) tudi v slovenskem prevodu.
Kapitalizem je pošast, ki žre samo sebe - ouroboros. Demokracija se je že večkrat izjalovila v Hitlerju, Trumpu, brexitu. Demokracija je bila reprezentativna demokracija v času, ko je ljudstvo izvolilo peščico izjemnih mož in žensk, in ti so v imenu ljudstva sprejemali pomembne odločitve v korist družbe. Zdaj je demokracija postala množična zadeva kolektivnih emocij. Psihologi in sociologi jo ocenjujejo negativno. Odločitve ignorantske, neizobražene, nerazmišljujoče množice, ki jo nahujskajo populistični mnenjski in drugi voditelji.
Zoharjevi je blizu kitajski model družbe. V 40ih letih so zgradili moderno državo in drugo največjo svetovno ekonomijo. Kitajski model družbene ureditve veliko resnih minusov. Tam, recimo, ne morem reči, da mi je bliže demokracija, ker bom končala v zaporu. Zato pa lahko na Kitajskem kritiziram demokracijo, kapitalizem, ZDA, in ko pridem domov, me ne bo za to nihče kaznoval. Kitajski državljan v ZDA lahko kritizira kitajsko politično ureditev na kitajskem pa ne,cker ga zaprejo. A nekateri elementi sistema dobro funkcionirajo. Vsi iščemo dobrega voditelja, guruja, učitelja, ki nas bi navdahnil, nas usmeril in nam pomagal priti do odgovorov, ki nas mučijo. To vlogo je imel in jo ponekod še ima Bog. 
Priča smo vse večjemu porastu zasvojenosti s spletom. Naše družbe, naša zavest, naša inteligenca, vse to se fragmentira, vse je razdrobljeno. Smo zmedeni. Duševne bolezni so v porastu, alkoholizem, zloraba drog, pomirjeval, antidepresivov ... ker ljudje, preplavljeni z različnimi podobami in informacijami, preprosto ne zmorejo več. 
Dokler ni bilo toliko informacij so ljudje znali marsikaj na pamet. Poleg raztreščenosti misli, nezmožnosti koncentracije in občutka preobremenjenosti je na pragu še robotizacija. Nekvalificirani delavci izgubljajo službe, ker njihova delovna mesta prevzemajo roboti. Prav to je eden od ključnih razlogov za porast skrajnih desničarskih ideologij v Evropi, za brexit in konec koncev tudi za izvolitev Trumpa. Delavci so se čez noč zavedeli, da nimajo več mesta v tem novem svetu, ker niso dovolj izobraženi, ker se niso rodili v pravem družbenem razredu – in zato kričijo od nemoči in jeze in volijo ljudi, kot je Donald Trump. Ti pa jim odgovarjajo: razumemo vas. Mislim na vas. In zagotovil vam bom delovna mesta.
Tehnologija pogojuje sedanjo demokratično politično krizo. Zaradi nje bo postala družba še bolj razdvojena. Nastaja krasni novi svet Aldousa Huxleyja. Na eni strani imamo tekoči trak in stroje, na drugi strani ljudje, odvisni od vsakodnevnega odmerka sreče – droge za srečo, in zato vodljivi. Soustvarjamo  svet, v kakršnem živimo. Zato mislim, da je internet lahko fantastična stvar, če jo znaš uporabljati. To so možgani planeta. Vse znanje vseh ljudi na tem planetu je dostopno vsakomur. Google me še vedno vsakič znova fascinira. Toda odvisnost od spleta, nenehno surfanje, pregledovanje družabnih omrežij, igranje videoigric – to je resna droga 21. stoletja. To je droga, o kateri govori tudi Huxley, kot pravite, droga, ki nas uspava, ki nas naredi neodzivne, neaktivne, nezmožne misliti s svojo glavo, nezmožne upreti se.
Umetnost je najti učinkovit način upora proti izkoriščanju, manipulaciji.  Temu bi danes rekli pozitivna in še več božja revolucija, ker je vse je soodvisno po učinkih metulja. Kvantni principi (Heisenberg, Goedel) delujejo na način medsebojnega zaupanja, komunikacije, soodvisnosti in sodelovanja, newtonovska paradigma pa deluje na način zunanje kontrole, vsiljevanja svoje volje. Eno je analogija primerov, podobnih zgodb, drugo pa je brezosebna digitalizacija. Če preskočimo iz enega sistema v drugega, nastane zmeda.  Nova tehnologija 21. stoletja je kvantna tehnologija. Zdaj vemo, da ima vsaka organizacija potencial, da postane kvantna organizacija. Tako kot ima vsak od nas možnost, da razvije kvantni jaz. ker nismo samo materija, nismo samo stroji, se odzivamo, oblikujemo, rastemo. Mislim, da je to vsaj delni povratek k Durkheimovi organski solidarnosti, ki jo je do nedavna preraščala mehanska paradigma.   
Um je informacijsko polje, ki prepleta in povezuje vse celice možganov in telesa. Naša prepričanja, čustva in misli tako komunicirajo in vplivajo nanje. Vsaka naša misel ali čustvo, najsi bo tesnobno, samozavestno, dvomeče, napeto ali energično, je znano našemu celotnemu telesu. Če želimo dvigniti svojo energijo, odpornost in uspešnost, se moramo najprej naučiti programirati svoj um. To smo nezavedno in zavestno delali na tečajih NLP. Sam sem se ga udeleževal v letih 2002-4. Da to naredimo, pa moramo razumeti moč svojih zavestnih in podzavestnih prepričanj.

Zoharjeva je že izumila pojme, kot so duhovna inteligenca, duhovni kapital, kvantni jaz in kvantni voditelj. Boljša družbena ureditev je opisana že knjigi Quantum Society - Kvantna družba, ki bo izšla tudi v slovenščini. Na Kitajskem veliko vodilnih struktur z velikim zanimanjem sprejema idejo o kvantni družbi in kvantnem voditelju, verjetno zato, ker je podoben daoističnemu. Kot avtorica čuti breme odgovornosti za takšne ideje in vplive v tako različnih družbah. Radijska postaja je nekje v kvantnem vakuumu. Informacije prihajajo najprej iz številnih knjig. Vsako noč štiri ure porabi samo zato, da mirno sedi in poskuša izključiti misli. Vsako noč, od polnoči do štirih zjutraj. Po določenem času, ko izpraznim um, utišam svoje misli, začnejo k meni prihajati ideje, misli, kreativne rešitve za knjigo, ki jo zdaj pišem. To je njen delovni vzorec, ki ponoči ustvarja.

Novo je odkritje Zoharjeve o polju, ki teče skozi možgane s frekvenco 40 Hz. Kako nove tehnologije s spletom vplivajo na naše možgane in na to »polje«? Stimulirajo jih na način razdraženosti, hiperobčutljivosti. Nenehna stimulacija možganov nas zmede, da ne najdemo več niti trenutka miru. Naši možgani so izčrpani od nenehnega delovanja. Tehnologije nas preplavljajo  s preveliko količino informacij. Nimamo  časa za odmik, da bi premislili, kaj je v resnici pomembno in kaj je najboljše za nas. Zato smo priče vse večjemu porastu zasvojenosti s spletom. Si drznemo napovedati, kaj se bo zaradi teh nenehnih dražljajev zgodilo z našimi možgani? Naše  družbe, naša zavest, naša inteligenca, vse to se fragmentira, razdrobi. Mi  smo zmedeni. Duševne bolezni so v porastu, alkoholizem, zloraba drog, pomirjeval, antidepresivov. Edini mir, ki ga lahko najdemo, je v mamilih. Kje najti izhod? 

Spomnimo se njegovih glavnih lastnosti. Kvantni voditelj je sočuten, posluša, ima odprt um in razmišlja o vseh možnostih. Kvantni voditelj povabi ljudi k vprašanjem, k predlogom, zanima ga, kaj mu imajo povedati drugi, zaveda se, da njihovo mnenje šteje, zna pogledati na dilemo z njihove perspektive, zaveda se, da se lahko uči od vsakogar ... A nato na podlagi vsega, kar je slišal, sprejme odločitev.
Kvantni sistem usmerja našo pozornost v vse stvari, vidimo vse možnosti razvoja. Toda tam ni prostora za aroganco, za norost, za izvajanje moči zaradi moči, v smislu, jaz sem šef, kaj me sploh ti lahko naučiš, pokazal ti bom, kako ubogati.
Poleg raztreščenosti misli, nezmožnosti koncentracije in občutka preobremenjenosti je tu še  robotizacija. Nekvalificirani delavci izgubljajo službe, ker njihova delovna mesta prevzemajo roboti. Prav to je eden od ključnih razlogov za porast skrajnih desničarskih ideologij v Evropi, za brexit in konec koncev tudi za izvolitev Trumpa. Delavci so se čez noč zavedali, da nimajo več mesta v tem novem svetu, ker niso dovolj izobraženi, ker se niso rodili v pravem družbenem razredu – in zato kričijo od nemoči in jeze in volijo ljudi, kot je Donald Trump. Ti pa jim odgovarjajo: Razumem vas. Mislim na vas. In zagotovil vam bom delovna mesta.

Od tod izhaja desničarski populizem, tehnologija pa pogojuje sedanjo demokratično politično krizo. In postalo bo še huje. In zdi se, da nihče ne razmišlja o tem. Predstavljajte si, v petih letih ne bo več voznikov avtobusov, voznikov tovornjakov, morda niti taksistov ne bo več, roboti – stroji prevzemajo delo delavcev. To bo še dodatno razdvojilo družbo.

To je Krasni novi svet Aldousa Huxleyja. Na eni strani tekoči trak in roboti, na drugi strani ljudje, odvisni od vsakodnevnega odmerka sreče – droge za srečo, in so zato vodljivi. Vedno  znova se zavedajmo, da mi soustvarjamo svet, v kakršnem živimo. Internet je lahko v veliko pomoč, če ga znamo prav uporabljati. To so možgani planeta. Vse znanje vseh ljudi na tem planetu je dostopno vsakomur. Google me še vedno vsakič znova fascinira. Toda odvisnost od spleta, nenehno surfanje, pregledovanje družabnih omrežij, igranje videoigric – to je resna droga 21. stoletja. To je droga, o kateri govori tudi Huxley, kot pravite, droga, ki nas uspava, ki nas naredi neodzivne, neaktivne, nezmožne misliti s svojo glavo, nezmožne upreti se. Če hočeš biti kvantni voditelj, moraš razumeti sebe. Zveni podobno kot sporočilo v preročišču v Delfih. Ne samo razumeti sebe, ampak tudi nenehno se razvijati. Moraš biti pripravljen, da se s seboj  ukvarjaš ravno tako intenzivno, kot se ukvarjaš s svojim podjetjem. Kaj bo dobil nazaj, če spremeni 'perspektivo'? Notranje zadovoljstvo? V kvantnem svetu vplivamo drug  na drugega. Enostranski način mišljenja npr. 'zanima samo delež profita'. Kar se zgodi mojemu podjetju, vpliva na to, kar se bo zgodilo v tvojem podjetju, in obratno; na moje podjetje vpliva to, kar se dogaja z okoljem, kar se dogaja s politično sliko sveta, vse je soodvisno. Medsebojni vpliv vodi do soodvisnosti. 

Kvantni principi delujejo v celovitem svetu, newtonovska paradigma pa le še v parcialnem, mehanskem. Nova tehnologija 21. stoletja je kvantna tehnologija. Zdaj vemo, da ima vsaka organizacija potencial, da postane kvantna organizacija. Tako kot ima vsak od nas možnost, da razvije kvantni jaz. Ker smo živi in samozavestni, se odzivamo, oblikujemo, rastemo. Um je informacijsko polje, ki prepleta in povezuje vsako celico možganov in telesa. Naša prepriča nja, čustva in misli tako komunicirajo in vplivajo na vsako celico v telesu. Vsaka naša misel ali čustvo, najsi bo tesnobno, samozavestno, dvomeče, napeto ali energično, se prenaša po našemu celotnemu telesu od vrha glave do palcev na nogi. Če želimo dvigniti svojo energijo, odpornost in uspešnost, se moramo najprej naučiti programirati svoj um. Da to naredimo, pa moramo razumeti moč svojih zavestnih in podzavestnih prepričanj.

Zoharjeva (2018) opisuje lik kvantnega voditelja, ki je navdihujoč, ne avtoritativen. Običajna organizacija deluje z vrha navzdol, center moči na vrhu določa delovanje, vsi pod njim izpolnjujejo ukaze. Kvantna organizacija ima več centrov moči, tudi zato, da organizira neodvisna razmerja med vodilnimi in preostalimi v podjetju.

Kvantni sistem usmerja našo pozornost v vse stvari, vidimo vse možnosti razvoja. Toda tam ni prostora za aroganco, za norost, za izvajanje moči zaradi moči, v smislu, jaz sem šef, kaj me sploh ti lahko naučiš, pokazal ti bom, kako ubogati.
Kaos, ki je nastal na prehodu iz stare v novo paradigmo odlično opisuje madžarski pisatelj in scenarist Lászlo Krasznahorkai, ki je znan po svojih zahtevnih, temačnih in pogosto postmodernistično obarvanih delih. Pri nas ga poznamo po romanu Sátántangó, ki ga je v monumentalni, skoraj osemurni celovečerec adaptiral madžarski režiser Béla Tarr. Krasznahorkai opisuje like, ki so potisnjeni do roba sveta. Zgodbe se pnejo v dolgih stavkih. Nedoumljivo zapletenost sveta, ki jo lahko malo razgrnemo le skozi pripoved. Nekateri ga imenujejo madžarski mojster apokalipse. Krasznahorkaijevi osamljeni junaki tavajo od starodavnega do sodobnega sveta, od Kijeva do New Yorka in od Indije do Šanghaja. Zgodbe govorijo o otožnosti, uporu, lastnini.« 'Svet gre naprej' je knjiga, ki jo je treba večkrat brati zaradi modrosti, uvidov in paradoksov, ki so skladni s slogovno briljanco in temačno melanholijo. Nekje skriva tudi svojevrsten humor človeka po koncu iluzij. 
Krasznahorkai (2020, 114) piše, da je spominjanje umetnost pozabe. Resničnost je sama neizrekljivo neskončno zapletena. Morda je prav zato nikoli ne uzremo. Tisti, ki želi priklicati v spomin, si jo želi v takšni obliki kot je bila tedaj, ko je bila še sedanjost. Če mu to ne uspe, jo poenostavlja po svoje. Tako je spominjanje sladko, je sijajno, ganljivo in čarobno. Vendar pa na ta način ne razume ničesar. Nebogljen in izgubljen varuje enostavnost spomina. Njegova resničnost 'leži v brezčutni mrzli daljavi'.  Heidegger bi se s Krasznahorkaijem  (2020) strinjal, da gre za pozabo biti vključno z našo individualno tu-bitjo. Ne gre pa za pozabo v tem smislu, da se ne bi ničesar spomnili, ampak gre za to, da so spomini neavtentič ni, ker življenje ni bilo avtentično. Wittgenstein bi o takšni zapletenosti moral molčati, Krasznahorkai pa raje dolgovezi. Erzar Kompanova pozna še tretjo inačico, po kateri ljubezen umije spomin, kar pomeni, da ga razstrupi.  To je potrebno, ker ni hujšega strupa, kot je moč nad drugimi ljudmi. (Maksim Gorki) 
   
Kitajska KP ugotavlja, da je absolutna revščina čudežno odpravljena. Stoletni sen se je zanje uresničil in letos julija bodo to proslavili. Čeprav vsi ne verjamejo tem deklaracijam. V ZDA pa statistike kažejo, da se je absolutna revščina zmanjšala. Vendar pa ne moremo trditi, da svetovna neenakost ne narašča in da je svet v čem etično boljši. Očitno je, da so povsod upori proti obstoječim krivicam. Treba pa je upoštevati tudi to, da z zastopanjem enostranske pravičnosti nastajajo tudi nove krivice, ki pa niso takoj vidne. Bakovićeva piše o 'cepilnem soncu', ki naj bi ga enakopravno distribuirali po vsem svetu. Voditelji 20 najpomembnejših gospodarstev (G20) so se ob koncu dvodnevnega vrha 20. novembra 2020 zavzeli za pravičen dostop do cepiva proti novemu koronavirusu za vse države. Neenaka distribucija različnih cepiv proti covidu 19 je nevarno  dejstvo, ker lahko nove mutacije, ki nastajajo v nerazvitih področij in se razširjajo v razvita, zmanjšajo napore za varovanje zdravja. Pravzaprav bi potrebovali še dve cepivi in to za 'popolno zdravje', kar je utopično in 'proti razcepljenosti'. Slednjega uporabljajo vlade, ki že brez družboslovnih analiz razglasijo določeno stanje v državi. To je cepivo indoktrinacije. Jih ne zanimajo različne vrste revščine, ki jih je delno sanirala bivša socialna država.          
'Delujte tako, da bi iz ljudi izvlekla čim več,' razlaga Frederick William Engdahl, ameriško-nemški neodvisni raziskovalec geostrateških gospodarskih vprašanj. Zaradi njegovih analitično domišljenih predvidevanj mu pravijo kar prerok. Engdahl je med drugim raziskoval tudi, kakšne načrte ima ekonomizem z odvečnimi ljudmi. Ugotovil  je prefinjeno domišljene načine iztrebljanja presežka prebivalstva – to naj bi zmanjšali pod milijardo, ne zato, ker bi bilo na tem svetu premalo prostora za življenje, pač pa zato, ker ekonomizem vidi v njih obremenjujoče, težko obvladljive nepotrebneže. Eden od načinov redčenja, ki ga predstavlja Frederick W. Engdahl, so gensko spremenjeni organizmi: »Dokazov o škodljivosti gensko spremenjenih organizmov, ki povzročajo tumorje, poškodujejo celice človeških zarodkov, je danes ogromno.«  Sprenevedamo se in drug pred drugim 'blefiramo', kakor da tega nismo uvideli. Nas bodo z vojnami in evtanazijami razredčili, ker smo pregosto naseljeni. Pri nas še nismo dobro reflektirali in predebatirali te možnosti v smislu 'pro et contra', 

Teorije vedenja oz. ponašanja kažejo, da vodstvene veščine niso ukoreninjene in jih je mogoče poučevati. Sčasoma si jih pridobimo vodilne lastnosti s poučevanjem in učenjem teh spretnosti. Najpomembnejše lastnosti dobrega vodje vključujejo integriteto, odgovornost, empatijo, ponižnost, odpornost, vizijo, vpliv in pozitivno mišljenje, (samo)zaupanje. Vodenje vključuje tudi prepričevanje sodelavcev, da počnejo stvari, ki jih nočejo početi, vodstvo pa navdihuje ljudi za dela, ki jih niso nikoli opravljali. Ponižni vodja je skromen, odgovoren za tim, ki ga spodbuja k ustvarjalnosti in učinkovitosti. Takšen vodja je lahko daoistični oz. kvantni, empatični, itd. premislimo, kakšen duhovni vodja je Jezus Kristus. Je ljubeč, usmiljen, pričakuje pa, da mu sledimo po njegovem zgledu služenja in žrtvovanja za druge.     
Bryson ve, da je spoznavanje našega telesa še v procesu. Če smo brali Brysonovo uspešnico  Kratko zgodovino skoraj vsega, bomo prebrali tudi pustolovščino Človeškega telesa. 
5. Pregovori vključujejo spomin na življenjske izkušnje
Med pregovori najdemo izbrane misli o spominu, času, svobodi,… 
Za razliko od Sartra, ki je dejal: »Nisem to, kar sem in sem to, kar nisem« je Jure Pailko je dejal 'zmeraj sem, kdor nisem in nisem zmeraj, kdor sem'. Prva razlika med obema stavkoma je ta, da se Sartrov nanaša na primerjavo mene s stvarmi, Paikov pa na osebo. Po Sartru sem šele po smrti to, kar sem, pri Paiku pa se nanaša na čas, ki pravi 'ne vedno'.  Pri slednjem gre tudi za različico od samega sebe. V tem smislu je vsakdo nepredvidljiv za druge ali celo zase. V tem je njegova singularnost, avtentičnost, spontanost. Pravimo, da ljudje nismo 'za v predale' in nismo samo pravila. Pri spominih nastajajo motnje, inhibicije, kar smo že analizi rali.  Ljudski pregovori so kot modrosti med seboj povezani, npr. v povezavi z resnico. 'Noben človek nima dovolj dobrega spomina, da bi lahko bil uspešen lažnivec.' (Abraham Lincoln) in 'Če govoriš resnico, se ti ni treba ničesar spomniti.' (Mark Twain)   Lepa beseda lepo mesto najde, lat. A nice locus invenit a nice sermo. Škoda je, da je nekateri ne najdejo, ter terja vrednostne pogoje kot so miroljubnost, sožitje, ljubezen, sprava, spoštovanje. Kaj je idioritmija? Umetnost, kako živeti skupaj npr. med menihi.  
'Naš spomin je svet, bolj popoln kot vesolje: življenje daje tistim, ki jih ni več.' (Guy de Maupassant). Govorimo o spominu kot obujanju. Le dokler se umrlih spomnimo, so živi.  'Prednost slabega spomina je v tem, da lahko človek večkrat uživa v istih stvareh prvič.' (Friedrich Nietzsche). Ljudje brez spomina so ljudje brez avtobiografske kontinuitete. 'Brazgotine imajo čudno moč opominjanja, da je naša preteklost resnična.' (Cormac McCarthy), ker imajo 'ljudje čudno navado spominjanja stvari, ki se jih ne bi bilo treba.'  (Christopher Paoli). Zapomnimo si tudi stvari, ki si jih nismo zapisali? 'Spomin je bolj nepozaben kot črnilo.' (Antonio Porchia) Spomin se nanaša na vseh naših pet čutil. Zato smo 'vsi delci tega, kar se spomnimo.' (Cassandra Clare). 'Dotik ima spomin.' (John Keats), ima poseben spomin, ker je 'spomin vsakega človeka njegova zasebna knjižnica.' (Aldous Huxley). 
Ljubezen je temeljna in najgloblja formula vsega, kar biva. Zato tisti, ki vstopa vanjo, vidi skrivnostne razsežnosti stvarstva (Urbanija). Obljuba dela dolg v povezavi dictum factum – rečeno storjeno.
Časi se spreminjajo (tempora mutantur) in mi z njimi. Ego sum via veritas et vita (Jezus). Čas je nepovraten, ker ura zamujena, ne vrne se nobena. Obenem pa tudi 'kuj železo, dokler je vroče in 'odtekla voda ne poganja mlinskih koles', pravijo italijanski pregovori. Vse ob svojem času preide; kar je rojeno, k smrti ne odide. (slovenski pregovor). Čas beži nepovratno (Publius). Filozofi pogosto razlikujejo čas in večnost. Trajata tako lepo kot slabo vreme. A kdor prej pride, prej melje. 'Čas je prepočasen za tiste, ki čakajo, prehiter za tiste, ki se boje, predolg za tiste, ki žalujejo, prekratek za tiste, ki se veselijo, toda za tiste, ki ljubijo, je neskončen'. (Hanry Van Dyke) Čas zaceli vse rane. Hiti počasi (lat. Faste lente). Čas vse dozori. En dan poučuje drugega, če smo modri. Čas je zlato. Odlašanje je času tat. Muzej ni edini kraj, kjer lahko čas zavrtimo nazaj. Tak kraj je tudi grob pokojnika. Exceptio firmat regula, izjeme potrjujejo bodisi znano ali novo pravilo in nas v tem smislu uči.  Extercitatio optimus magister est, da ne nazadujemo – v smislu non progredi est regredi-. Manus Manum lavat – res roka roko umije, ko se medsebojno obdarujemo npr. za rojstne dneve kot jubileje. Spomini so vezani na določene postopke iz navade. Obdarovanje je v navadah kot v tradiciji.  Modrost je tesno povezana s potrpežljivostjo, ki je božja mast. 
Škoda je, da je skoraj utonil v pozabo pregovor ‘kdor ne uboga, ga tepe nadloga’. Če bi bolj upoštevali ‘sveto umetnost posluđanja’, se morda ne bi- bilo treba sklivcevati na ‘epidemijo enoumja’.  Najmanj naredi, kdor nima nikoli časa. Nobena pesem ni tako dolga, da se ne bi izpela. Dober glas ima čas. Vzemi si čas za premislek, ukrepaj pa odločno. Vse ure ranijo, a zadnja ubije. Boljši danes kos, kakor jutri gos. Podobno je 'vrabec v roki in golob na strehi. Kdor čas svoj prav obrne, se s čednostjo ogrne. Kaj je za koga vrlina? Kdor zgodaj vstaja, mu časa preostaja. Rana ura, zlata ura. V neki obliki je čas lahko v večnosti (Bossuet)
S časom se celo čas obrne. Slabe navade lahko premagaš samo danes, ne jutri.

Vsakdo se rodi v svoj čas in svojo kulturo. To pomeni, da se rodi v svetu, ki je že na določen način strukturiran.(Milan Butina). To ni konec. Niti ni začetek konca. Nemara pa je konec začetka. (Winston Churchill). Hiti počasi – lat. caius tranquillus. Časi malih narodov so minili. Prišel je čas cesarstev. (Joseph Chamberlain). Čas se ne ukvarja s tem, da bi izpolnil naša upanja; svoje delo opravi in zbeži. Naj bodo zamere le še pretekli spomin.  Kako pogosto smo opomnjeni na vrednost časa z izrekom 'Čas je denar.' Vendar je čas več kot denar; je življenje samo; kajti vsak ločen trenutek, ob tem ko odhiti, vzame s seboj delec naše življenjske dobe. (Orison Swett Marden). Čas: tisto, kar človek vedno poskuša ubiti, na koncu pa njega ubije. (Herbert Spencer) Sedaj je pravi čas za nove ideje, za nove rešitve, za vse, kar je tako dolgo čakalo, da končno plane na dan. (Julia Doria). Da bi bili svobodni kot ptice nam manjka le čas! (Richard Dehmel). Slabi časi, težki časi – tako pravijo ljudje. Mi smo časi. Kakršni smo mi, taki bodo časi. (Avguštin) Kar je bilo, je bilo od vekomaj in bo na veke vekov. (Menander)

Bodite pripravljeni na slabše in pričakujte najboljše. Oboje lahko napoči vsak hip. Ne reci: napravil bom, ko bom imel čas, kajti nemara ne boš imel časa. (Talmud) Vsaka  stvar ima svoj čas. Skrb ne doseže ničesar, samo čas tratimo z njo. (John M. Templeton). Karkoli je pod zemljo, bo čas prinesel na dan. (Vergil) Čas ni zanesljiv zaveznik; nikdar ni mogoče vedeti, za koga dejansko dela. (Alberto Moravia) Ne čakaj. Čas nikoli ni pravi. (Hill). Drevje ob svojem času cveti in ob svojem času cvetju izgubi. (Lukrecij). Kolikor bolj upoštevamo čas, toliko bolj nam je žal, ker ga nimamo dovolj. Kolikor bolj nerazumno ga trošimo, toliko bolj se zdi, da ga imamo na pretek. (Giacomo Leopardi) Pravijo, da je čas velik učitelj. Nesreča je, da svoje učence ubija. (Hector Berlioz) Govori se »Dobri stari časi«. Vsi časi so dobri, ko pripadajo preteklosti. (George Gordon Byron). Izgubljenega časa nikoli več ne najdeš. (Benjamin Franklin) Čas je prazen prostor, ki ga izpolnijo šele dogodki, misli in občutja. (Humboldt) Ko že govorimo o idealni demokraciji! V kraljestvu časa ni ne aristokracije bogastva ne aristokracije intelekta. Niti en genij ni bil nikoli nagrajen z niti eno dodatno uro na dan. In tudi kazni ni. Svoje neizmerno dragoceno blago zapravljajte kot želite in nihče vam zato ne bo odvzel od vaše zaloge. (Og Mandino) Čas nima moči, da bi me postaral. Naše življenje se ne ravna po času, temveč po ustvarjalni življenjski sili v nas. (Russel A. Kemp) Če se vedemo kot človek, kakršen bi radi postali, sčasoma postanemo natanko taki. (Wiliam James) Če boste pozitivni in navdušeni, si bodo ljudje želeli preživljati čas z vami. (Jeff Keller) En sam trenutek zadošča, da premagamo neskončno razdaljo. (Rabindranath Tagore)
Ni boljšega časa, kot je sedanji. (John Kalench) Izrabljeni čas je bolj dragocen, kot neizrabljeni! (Džingiskan). Nekateri izkoriščajo čas za računalniške igrice, drugi za branje knjig, tretji za pisanje. S tega vidika je čas prostor oblikovanja. Pomembno pa je tudi, da en šiv ob pravem času, prihrani devet ob nepravem (Ameriški pregovor). Ni narobe, če se človek kdaj pa kdaj podredi okoliščinam, toda ko pride njegova ura, je ne sme zamuditi. (Ciceron)
Pravilno izrabljen dan pomeni več kot zapravljeno leto. Ura izgubljena ne vrne se nobena!
(Kitajski pregovor) Za najpomembnejše je vselej dovolj časa. (Brian Tracy)
Vsako jutro, ko vstanete, si trikrat recite: Današnji dan bo še boljši kot včerajšnji.
(Joe Girard) Zavedaj se, da je vsak dan lahko tvoj zadnji. (Horacij) Radi bi merili čas, to neizmerno in neizmerljivo. Prilagodili bi radi svoje vedenje in celo usmerjali tok svojega duha po urah in časih. Iz časa bi napravili reko, sedli na njeno obalo in opazovali njen tok. (Kahlil Gibran) Zgrabite trenutek! (sease the day). Tisto, kar lahko storite ali mislite, da bi zmogli, začnite takoj zdaj. (Johann W. Goethe) Vendar brezčasno v nas se zaveda brezčasnosti življenja in ve, da je danes samo spomin na včeraj in da je jutri le sen današnjega dne. Toda, če že moramo v svojih mislih meriti čas z dobami, naj vsaka doba zajame vse druge dobe, naj danes objame preteklost s spominom in bodočnost s hrepenenjem. (Kahlil Gibran) na ta način mi objemamo čas, večnost pa objema nas. Kamena doba še vedno traja, le da je kamen, s katerim človek ubije človeka, obrušen, ošiljen, pobarvan. (Rudi Kerševan). Treba se je skloniti k sebi. 'Mlin melje žito, čas življenje'. (Rudi Kerševan) Kdor se zaveda, kako hitro mineva čas, ne vzdihuje za njim, ker misli na čas, ki je pred njim. (Rudi Kerševan)
Samo najpogumnejši kradejo življenju čas. (Rudi Kerševan) Kdor zaostaja za časom, ga čas pobere in odvrže. (Rudi Kerševan) Čas je tako dragocena surovina, da je katerikoli izdelek iz njega, razen razmišljanja, kaj bi z njim, nesmisel ali preprosto izguba časa. (Rudi Kerševan)
Kam potuje čas? Če bi vedel, zaprl vrata bi pred njim. (Rudi Kerševan) Čas je odličen čistilec. Za seboj brezhibno počisti stvari, ki ne spadajo v prihajajoči čas. (Rudi Kerševan)
Čas je naša najbolj dragocena sestavina, naše največje bogastvo; ker se v njem nahajajo naš uspeh, naša sreča, naša usoda. (Orison Swett Marden) Kako pogosto smo opomnjeni na vrednost časa z izrekom »Čas je denar.« Vendar je čas več kot denar; je življenje samo; kajti vsak ločen trenutek, ob tem ko odhiti, vzame s seboj delec naše življenjske dobe. (Orison Swett Marden) Nikoli nisem poznal nobene osebe, ki bi cenila in uredila svoje življenje na vseh področjih, dokler ne spozna silne pomembnosti časa. (Orison Swett Marden)
Čeprav se zdi, da je dan podoben dnevu, se je na vsakega treba pripraviti. Ko ste nakovalo, potrpite, ko ste kladivo, udarjajte. (Edwin Markham) Najkrajša pot lahko zahteva največ časa. (Charles Lever) Ali ste opazili, da gorske poti ne vodijo naravnost proti vrhu, ampak so speljane v serpentinah? Tako je tudi v življenju. Včasih moramo voziti po ovinkih, saj je takšna pot hitrejša od bližnjice. (Charles Lever) Zjutraj se zbudite in glej, vaša denarnica je čudežno napolnjena s 24imi urami neobdelanega tkiva vesolja vašega življenja! Te ure so vaše. So vaša najdragocenejša lastnina. Vendarle vam jih nihče ne more odvzeti. Ne da se jih ukrasti. In nihče jih ne prejme ne več ne manj kot vi! (Og Mandino) Nekdo je nekoč rekel, da je čas denar. Ta pregovor samo delno odraža pomembnost časa. Čas je precej več kot denar – ponavadi. Četudi imate kraljevsko bogastvo, si ne morete kupiti niti ene minute več časa, kot ga imam jaz ali kot ga ima mačka, ki leži poleg kamina. (Og Mandino). Vse kar se moramo odločiti je, kaj storiti s časom, ki nam je dan. (J.R.R. Tolkien) Znamenit stavek iz Wittgensteinovega Logično filozofskega traktata se glasi: 'O čemer ne moremo govoriti, o tem moramo molčati'. Kaj hoče avtor s tem povedati? Filozofi so nepooblaščeno prekoračevali meje jezika in meje logike, namesto da bi dopustili, da se 'stvar sama razkrije' (Husserl) oz. bit sama (Heidegger) ne da bi se ukvarjali s praznimi spekulacijami. To ne pomeni prepovedi mistike, prepoveduje pa prekoračitev meje njene gotovosti. Le gotovost vere odrešuje. Če se strinjamo s to trditvijo, potem je iskanje 'smisla življenja' za nas nesmiselno, ker preprosto nimamo 'pravega' pojmovnega aparat v jeziku, s katerimi bi lahko ugotovili, zakaj se sploh gre. Če se ne strinjamo s to trditvijo, boš iskala odgovore na 'smisel življenja' še naprej, četudi se boš zavedala, da ne bodo najboljši in da bo vsak pomanjkljiv.
Iz teh dveh zadnjih tez (teze in proti teze) pa lahko razvijemo lastno mnenje o tej dilemi.
Pred smrtjo je Wittgenstein dejal 'živel sem čudovito življenje'.

Kakšni so možni scenariji konca sveta? Med scenariji, ki jih omenja sodobna znanost (oz. umetnost zlasti filma) velja omeniti naslednje: Nullus est liber tam malus, ut non aliqua parte prosit - nobena knjiga ni tako slaba, da ne bi čemu koristila, je bil prepričan Plinij mlajši, kar je po svoje razložil Terencijan Maver, pro captu lectoris habent sua fata libelli - knjige doživijo svojo usodo glede na to, kako jih bralec razume. 
Senekin izrek ‘učimo se za šolo’, so pozneje popravili v smislu ‘učimo se za življenje’. Jasno je, da je treba bolj kot šolo imeti pred očmi življenje (lat. non scholae sed vitae discimus).    
Ob Delacoaxovi sliki 'Svoboda vodi ljudstvo'. Svoboda je dvostranska, ker pomeni svobodo od nečesa in za nekaj. Že predvojnim odločevalcem ni bilo nič za spravo, saj so zmerjali zastopnike sprave s spravaši. Že francoskim revolucionarjem niso hoteli 'svobode vseh'. Saint Juste je razglasil, da ni svobode za sovražnike svobode in je zato pristaše kralja – rojaliste dal ubijati z giljotino. Nas to spominja na slovenske povojne poboje? V marksistični doktrini je svoboda vseh cilj zgodovine po ukinitvi države, vendar pa socialistična država tega ni mogla realizirati, ker ni mogla ukiniti same sebe. Z monopolistično ideologijo pa je še zacementirala stanje, po katerem pomeni svoboda zmagovalcev nesvobodo za poražence v drugi svetovni vojni, po desetdnevni vojni l. 1991 pa pomeni nesvobodo za izbrisane.  Nihče ne pričakuje od predsednika Zveze borcev Janeza Winklerja, da naj pozabi del svoje pošteno izpovedane življenjske zgodbe in naknadno izdaja svoje mrtve tovariše. Priznal je partizansko eksekucijo domobrancev leta 1945 in to je že korak k spravi. Zdaj, ko poznam njegovo zgodbo, razumem, da je občutljiv na vsak premik perspektive gledanja na NOB, kamor sodita tudi Izjava o slovenski spravi s strani SAZU-ja in proslavljanje tigrovcev na letošnji proslavi slovenske državnosti. Ne gre za izenačevanje osvoboditeljev s kolaboracio nisti. Obstaja  pravica do nacionalne osvoboditve od okupatorja, obstaja pa tudi pravica do obrambe od revolucionarnega terorja.  Med NOB so vse vpletene strani delale (tudi) napake. Če pa nespravljivost kot 'pometanje napak pod preprogo' zagovarjajo tudi nekateri intelektualci, je to antiintelektualistično sprenevedanje, češ da družboslovne fakultete niso dale študentom dovolj (zgodovinskega) znanja in da SAZU s spravnim aktom ni opravičil svojega ugleda.  Sedanje vlade se z ukrepi zapiranja ravnajo po izkušnjah prejšnjih pandemij. 

SAZU je ugotovil, da je možno priti do sprave z vrnitvijo k civilizacijskim vrednotam. Vsak človek ima pravico do groba, do dostojanstva, pravico do dela in primernega zaslužka. Zločin ostaja zločin ne glede na storilca, dopuščen je upor zoper nasilje, osebna odgovorna svoboda, iskreno iskanje resnice in odpuščanje grehov.  Sanjalo se mi je, da sem dosegel mir, ko sem oblekel duhovna oblačila. Človek naj bi igral čim več različnih vlog. Avtentična oseba je spontana.  Konflikt nastane, ko oseba ne sprejema nove vloge. 
Pohvalno pa je, da imamo nova cepiva. Ni nam treba delati eksperimenta naravne prekuženos ti na celi populaciji. Razlika med omejevanjem in pogojevanjem svobode drugega je odvisna od vrednotnega konteksta. Omejuje nas nesvoboda drugih. Če pa je v kontekstu tolerance, hvaležnosti, iskanja skupnih interesov, prijaznosti, miroljubnosti, to pomeni razcvet. Mehansko kontrolirajoči inačica svobode pomeni prisilo razlaščanja in prilaščanja določenih bonitet. Zato je prioriteta zunanje varnosti že odvzem poguma za tvegano svobodo. Svoboda je zadeva tistih, ki mislijo drugače (Roza Luksemburg). Ta zgodovinska drugačnost pa je etabliranim strukturam trn v peti. To vključuje drugačno urejenost. Kot pravi Bloch je 'red pogoj svobode'. To pomeni, da anarhija sama po sebi še ni svoboda, ampak po nasprotju vodi v totalitarizem 'bili smo nič, bodimo vse'. Spreminjanje sveta predpostavlja razumevanje zakonitosti, ker apologija nespravljivosti konzervira staro stanje.                  
Če bo pandemija še dolgo trajala, bo po Galimbertiju nastal regresivni povratek v novi srednji vek – neobvladljiv, razdrobljen svet s številnimi centri moči. Univerza pa je v preteklem evropskem srednjem veku kotirala visoko, ker je bilo znanja malo in so postali študentje člani obstoječih elit. Interdisciplinarno filozofsko-sociološki in psihološki pojmi svobode se ne bi smeli reducirati na dva ekstrema kot sta individualna samovolja in množični protesti.    
Niti Tolstoj niti Dostojevski nista dobila Nobelove nagrade za literaturo. Tolstojeve znane misli so: Kdor Kristusov nauk doume, ima enak občutek kot ptič, ki vse dotlej ni vedel, da ima peruti, pa se nenadoma zave, da more leteti, biti svoboden, in se mu ni treba ničesar več bati. NB Kristus pravi: 'dajem vam svobodo, da ostanete svobodni. 
- Sklenili smo, da bomo živeli samo svojo radost, in jasno je, da se nam slabo godi, kakor se mora slabo goditi delavcu, ki ne izpolnjuje gospodarjeve volje. Gospodarjeva volja pa je izražena v evangeljskih zapovedih. Ljudje naj le izpolnjujejo te zapovedi, pa bo na zemlji ustanovljeno kraljestvo božje, in ljudje bodo dosegli naj višjo srečo, ki jim je dostopna. NB spomnimo se, zakaj ljudje nočemo izpolnjevati božjih zapovedi?
- Greh je na začetku v tvoji duši tujec, potem gost; ko pa se nanj navadiš, postane gospodar. NB: potrebno je nenehno odpuščanje 7.77.
- Vera je posvečena ljubezen. Še bolj moramo ljubiti, potem se ljubezen spremeni v vero. NB vera v Boga je vera v sv. Trojico ljubeče ljubljene ljubezni.
- Najpomembnejša stvar v življenju je ljubezen. Ljubiti pa ne moreš niti v preteklosti niti v bodočnosti. Ljubiti je mogoče vedno samo v sedanjosti. NB – kako sedanjost prehaja v preteklost in prihodnost? 
 - Čas ne obstaja. Obstaja samo trenutek in v tem trenutku je naše življenje. Zato moramo v ta trenutek vložiti vse svoje moči. NB
 - Ne poznam nobenega bolj zanesljivega znamenja zrelosti kot je dobrota. To je prevzeto iz trojke krščanskih vrednot 'lepo, dobro in resnično' (lat. pulchrum, verum, bonum).
- ko obsojamo druge, skoraj vselej najdemo isto napako pri sebi. Lahko pa še večjo, če pogledamo globlje. Psihologi so definirali obrambni mehanizem projekcije. Žabotova, Jung Debbie Ford predlagajo naj posameznik vzljubi svoje sence. Kot vemo je Narcis zaljubljen le v svojo pozitivno samopodobo.
- Lahko brez ljubezni cepimo drva, žgemo opeko ali kujemo železo, s človekom pa moramo vedno ravnati samo z ljubeznijo. Mar ni lažje ljubiti daljne kot bližnje. Tudi  H. Arendt se je že vprašala, zakaj je tako težko ljubiti človeka.
- Boga je težko spoznati, vendar to ne pomeni, da ga ni, temveč je to znamenje njegovega veličastva in naše slabosti. Bog je kot čista voda, ki bi jo hoteli piti, toda ne morete čiste vode naliti v umazano posodo in potem soditi o njeni čistosti. Sv. Marija: Jezus živi s ponižnimi in ubožnimi, ne v posvetnih užitkih!
- Bog ne želi, da bi ljudje živeli vsak sam zase in jim zato ni razodel, kaj vsak zase potrebuje; hoče, da ljudje živimo v občestvu, v skupnosti, in zato nam je razodel, kaj je vsem potrebno, zase in za vse druge ... Kdor živi v ljubezni, živi v Bogu in Bog živi v njem, kajti Bog je ljubezen.
- Po dolgem pogovoru se skušaj spomniti vsega, kar se je govorilo in začudil se boš, kako nepotrebno, prazno in pogosto tudi slabo je bilo vse, kar se je govorilo. Op NB kdor veliko govori, malo pove. 
Znana sta tudi siceršnja pregovora, 'če hočeš mir, pripravljaj vojno' in 'mirno morje pripravlja velik vihar'. Ali opazimo povezavo med obema?  
Fjodor Mihajlovič Dostojevski, je bil velik ruski pisatelj, znan kot eden prvih predstavnikov psihološkega realizma v evropski književnosti. Njegova najbolj znana romana sta “Zločin in kazen” in “Bratje Karamazovi.” Ob letošnji 200 letnici njegovega rojstva so nastali naslednji citati njegovih misli. 
1. Če ste pri nečem uspešni, vas bodo kopirali, ali vam bodo zavidali, ali pa vas bodo sovražili. Če si medsebojno zaupamo, se podpiramo, sicer pa se ne. Slovenci ne maramo, da so drugi uspešnejši.
2. 'Moč je dana samo tistim, ki se upajo upogniti in jo prevzeti. Pomembno je, da si drznemo'.
3.  'Močnejša kot je moč, slabša (bolj nasilna) je njena uporaba.' Nasilna zloraba!?
4. 'Nihče se ni vrnil, da bi živel v preteklosti. Torej ne razmišljajte o preteklosti, glejte samo v prihodnost.'
5. 'Če se na poti proti cilju ustavljaš, da bi vrgel kamen v vsakega psa, ki laja nate, ne boš nikdar prispel do cilja.'
6. 'Tisti, ki laže sam sebi, se najlažje užali.' Se res?
7. 'Če pri vsaki prijateljski uslugi takoj pomisliš na hvaležnost, potem nisi daroval, ampak si prodal.'
8. “Skrivnost človeškega življenja je, da stare žalosti sčasoma prerastejo v mirne radosti.”
9. “Vsi ideali sveta niso vredni solz enega otroka. Nikoli ne storite ničesar, dokler se vas drži bes.”
10. “Če hočeš biti spoštovan, moraš najprej spoštovati  sam sebe, le tako lahko druge prisiliš, da te spoštujejo.”
11. 'Duša ozdravi, ko je obkrožena z otroci'. Zato pravi Jezus 'bodite, kakor otroci'.
13. 'Ni tako stare teme, da na njo ne moreš povedati kaj novega.' Zato so si nekoč radi pripovedovali zgodbe. Vsakokrat 'tečejo nove vode'. 
14. 'Sarkazem – zadnje zatočišče ljudi skromne in čedne duše, ko je zasebnost njihove duše napadena prisilno in vsiljivo.' 
15. 'Koliko je ljudi, ki ne mislijo sami, temveč žive od misli, ki so si jih drugi izmislili.' Tega ne vem, ker vedno skušam dodati tudi kaj svojega.
16. 'Tisti, ki nikoli ne spremeni svojega mišljenja, ljubi sebe bolj kot resnico.' Poznam takšne in upam, da ne sodim med nje.
17. Živeti brez upanja, je prenehati živeti. 'Dokler diham, upam' pravi rimski pregovor. 
18. 'Največje veselje je poznati vir žalosti'. Budisti pravijo, da so vir žalosti in trpljenja želje, zato je njihov ideal apatija.
19. 'Človek rad prešteva svoje težave, pozablja pa šteti trenutke sreče.' Tedaj je treba srečne trenutke shranjevati, da jih po potrebi obudimo. K temu nam pomagajo letni časi in prazniki, ki se vsa leta periodično ponavljajo. 
20. 'Človeka spoznate po njegovem smehu. In če vam je njegov smeh všeč, še preden ga spoznate, potem lahko mirno rečete, da je dober človek.' Iskren smeh!
21. 'Nič ni težjega od iskrenosti in nič ni lažjega od laskanja.' Do danes smo pozabili na laskanje, ki je bilo priljubljeno v antičnih Atenah in Rimu. Vsakodnevnega zahvaljevanja pa se verjetno še nismo naučili.
 
Spomini na konec sveta

Spomine lahko gojimo na preteklost ali na prihodnost. Na prihodnost so to domišljijski pomisleki, ker spomni se pomeni tudi pomisli. Obe časovni smeri tvorimo iz sedanjosti, ko smo pozorni na pretekle ali na prihodnje dogodke. Morda je konec sveta že bil in to celo večkrat in se hočemo fokusirati na enega izmed njih. Bo svet končal v ognju svetovnega požara ali v poplavi vode? Poglejmo spodnje scenarije.  

 - Pandemija smrtonosne bolezni;
- Trk več kot 800km velikega asteroida ali kometa z Zemljo;
- V velikih pospeševalnikih ustvarijo delec z lastnostmi črne luknje, ki pogoltne Zemljo;
- Velikanski cunami opustoši gosto naseljene obale;
- Izbruh supervulkana povzroči novo, tisočletno ledeno dobo;
- Zemljo oplazi žarek umirajoče masivne zvezde - ves svet v trenutku doživi jedrsko opustošenje;
- Nuklearna zima, podobno kot izbruh vulkana povzroči novo ledeno dobo.
- Srečanje z napredno izvenzemeljsko raso, ki se za človeštvo ne izteče dobro.
- Trčenje Zemlje z blodečo rjavo pritlikavko, z maso pod 83 masami Jupitra.
- Trčenje Zemlje z blodečo zvezdo.

Ti scenariji se medsebojno ne izključujejo, dopuščajo pa tudi špekulacije o Božji vpletenosti.
Laszlo in Peake (2021) nam razkrivata, kako zavest po naši smrti nadaljuje evolucijo s tem, da se manifestira v živih bitjih. Našli boste nova dognanja o ohranitvi zavesti onkraj življenja. Zbrani dokazi kažejo, da zavest obstaja onkraj možganov. To se pokaže, ko je delovanje možganov začasno onemogočeno in tedaj, ko zavest preživi telesno smrt. Uradna znanost praviloma odločno zavrača te ugotovitve, saj jih ni mogoče vključiti v materialistični pogled na svet. Duhovnost in religija sprejemata neprekinjen obstoj zavesti in ga pripisujeta nesnovnemu, nesmrtnemu duhu oziroma duši. Pogledi duhovnosti/religije in znanosti so zato v nenehnem konfliktu. Toda kaj, če konflikta v resnici ni?
V Nesmrtnem umu so predstavljene ugotovitve o ohranitvi zavesti onkraj življenja. avtorja analizirata tudi obsmrtna doživetja, komuniciranje z umrlimi in reinkarnacijo. Pojasnjujeta, kako natančno se to ujema z najnovejšimi fizikalnimi teorijami – s teorijo strun, teorijo informacijskih polj in teorijo o energijskih matricah. Razkrivata, kako zavest nadaljuje svojo evolucijo s tem, da se manifestira v živih bitjih. Izhajajoč iz nove znanstvene paradigme, usklajene z duhovnostjo, ki temelji na izkušnjah, Ervin Laszlo in Anthony Peake (2021) v raziskujeta, kako je zavest nenehoma navzoča v kozmosu in lahko obstaja brez povezave z živim organizmom. Proučujeta naglo naraščajoče število znanstvenih dokazov v podporo teorije o neprekinjenemu obstoju zavesti, vključno z obsmrtnimi doživetji, komuniciranjem z umrlimi, reinkarnacijo in nevrosenzornimi informacijami, prejetimi v spremenjenih stanjih zavesti. Pojasnita, da ohranitev zavesti po smrti telesa pomeni, da pravzaprav nismo umrljivi in obstajamo še naprej tudi takrat, ko se konča naš telesni obstoj.
To se povsem ujema z najnovejšimi dognanji fizikov, ki trdijo, da stvari na naši ravni časa in prostora pravzaprav niso resnične, temveč so izrazi nevidne razsežnosti, kjer obstajajo v obliki superstrun, informacijskih polj in energijskih matric. Z dokazom, da je zavest temeljnega pomena za kozmos in da je nesmrtna v svoji globlji, nevidni sferi, Laszlo in Peake (2021) trdita, da se zavest manifestira v živih bitjih in tako nenehno nadaljuje svojo evolucijo. Je smoter zavesti v čim širšem zavedanju, kakor je smoter ljubezni v čim širši ljubezni.  
Po Thomasu Kuhnu je za nastanek novih znanstvenih teorij nujna neka kriza, toda tudi tedaj skuša okostenela uradna znanost potlačiti novosti in se upreti preporodu paradigem. Človeštvo se nahaja v najhujši bivanjski krizi doslej, zato je skrajni čas za novo razsvetljenje. Vprašanje je, koliko žrtev bo potrebnih, da bo do tega prišlo. Vse več je ozaveščenih ljudi, ki s pomočjo starodavnih in najnovejših dognanj, lastnih izkušenj, sklepanja in intuicije zagovarjajo metafizični idealizem oz. hipotezo, da je človek mnogo več kot ustroj atomov, molekul, celic, kože, možganov, srca, pljuč, … Če se naša telesna pojavnost v cca 7ih letih popolnoma zamenja, se vprašamo, kaj predstavlja nevidno meta-fizično vsebino v minljivi obliki? To, kar ga presega je duhovna duša, višji jaz ali duša ali kaj neizrekljivega, kar je zmožno večno vibrirati skupaj z resonančno kozmično (kolektivno, božansko) zavestjo, o čemer je denimo že pred 30imi leti fenomenalno pisal David Lorimer (Resonant Mind). Descartesov znameniti izrek cogito, ergo sum (mislim, torej sem) bi lahko razumeli tudi v smislu Heglovega začetnega samozavedanja. Šele zavedanje vsega je pristna trans-formacija.
Razvija se kontemplativna nevroznanost, iz katere izstopa teorija filtra kot dualistični kompromis med materializmom in idealizmom, ker priznava paralelno koeksistenco možganov in uma. Možgani naj bi bili le 'čistilnik', ki prvobitno, izvorno kozmično zavest precedi v nekaj kapljic človeške zavesti o 'tukaj in zdaj'. Lingvistični možgani torej ne ustvarjajo zavesti in niso skladišče spominov, kar je v zadnjih stotih letih zanesenjaško raziskovala množica vrhunskih znanstvenikov, terapevtov in drugih modrecev kot so: Šri Aurobindo, Nikola Tesla, Albert Einstein, Carl Jung, Willigis Jäger, Michael Singer, nobelovec Erwin Schrödinger, Martin Kojc, Anton Trstenjak, Janez Svetina, itd.
Neprecenljive so raziskave zdravnika Larryja Dosseyja o enovitem umu (One Mind), kako je individualni um vpet v širšo zavest in zakaj je to pomembno. Kozmično oz. nelokalno zavest nam prepričljivo osvetli s primeri nenavadno skladnega obnašanja živali v čredah, jatah in rojih, z empatičnostjo podgan, obsmrtnimi izkušnjami, reinkarnacijo, komunikacijo s preminulimi, odnosi med novorojenčki in materami, osebami s savantskim sindromom, enojajčnimi dvojčki, telesomatičnimi dogodki in jasnovidci.
Če nečesa še nismo sposobni znanstveno dokazati, to ne pomeni, da ne obstaja ali da je zgolj še ena novodobna oz. ezoterična utvara. V preteklosti je malo filozofov, umetnikov, znanstvenikov in duhovnih mislecev verjela v okroglo Zemljo, njeno kroženje okoli Sonca, evolucijo, gravitacijo, relativnost, letala, podmornice, vesoljska plovila, kvantno prepletenost in hologramsko teorijo vesolja, pa so jih zategadelj preganjali, zasmehovali, mučili in celo ubijali, danes pa jih čislamo kot največje genije, četudi nekateri še čakajo na priznanje. Astronom Carl Sagan je sijajno povedal, da je duhovnost kompatibilna z znanostjo, še več, je njen globinski vir. Če želimo odkriti skrivnosti vesolja, moramo razmišljati o energiji, frekvencah in vibracijah, je bil prepričan Nikola Tesla. Na tem sloni kvantna fizika, ki potrjuje, da je vsaka zaznava subjektivna, ker je odvisna od opazovalca, vsi smo in vse je del celote.
Navzlic resnim notranjim poškodbam človeštva se zdi, da narašča število ljudi, ki se zaveda jo, da Eno bo Vse in Vse bo Eno, ko nikomur več ne bo vseeno, kaj se dogaja v njem in naokoli, ker se bo zavedal Enosti. Povezujejo se v različne znanstvene, strokovne in laične družbe tvorbe, od gibanj in društev do znanstvenih inštitutov, akademij in podobnih organizacij, od katerih si tokrat oglejmo le ščepec globalno najbolj prodornih, katerih semena klijejo tudi v domači grudi.
Astronavt dr. Edgar Mitchell, član posadke Apolla 14 in šesti astronavt, ki je zakoračil po Luni, je pod usodnim vplivom svoje transformacijske izkušnje leta 1973 ustanovil Inštitut za noetične znanosti (Institute for Noetic Sciences). Ko se je med povratkom skozi brezmejno vesoljsko črnino zazrl v modro sfero – naš dom, je izkusil globok občutek božanskosti in vesoljne povezanosti, presežek dualizma in vseobsežen, neposreden sik z znanjem in véde njem: 'Spoznal sem, da je zgodba o nas, ki jo pripoveduje znanost, o naši kozmologiji in naši religiji, nepopolna in bržkone napačna. Spoznal sem, da newtonska ideja o ločenih, neodvis nih  in diskretnih stvareh v vesolju ni čisto točen opis stvarnosti, zato potrebujemo novo zgodbo o našem poreklu, kdo smo in kaj lahko postanemo'.
Njegova navdahnjenost s celostjo je botrovala nastanku svojevrstnega inštituta, ki znanstveno preučuje noetikos, najglobljo čisto zavest, neposredno individualno izkušeno razumevanje, intuicijo in notranjo modrost, ob zavedanju istočasne pomembnosti objektivnega in subjektivnega znanja.
Leta 1987 so trije vrli možje - zagovornik univerzalnega sočutja štirinajsti dalajlama Tenzin Gyatso, pravnik in podjetnik Adam Engle in nevroznanstvenik Francisco Varela -  zasnovali Inštitut za um in življenje, da bi materialistični znanosti ob bok postavili kontemplativne prakse in introspektivne metode, ki bi napravile znanost bolj humano in omogočile globlji uvid in daljši domet raziskovanj v obliki dialogov na področjih kot so odvisnost, ekologija, etika, pozornost, nevroplastičnost, destruktivna čustva, altruizem in ekonomija. Dejavnost inštituta dandanes zajema tudi odmevno publiciranje, financiranje individualnih raziskav, poletne šole, bienalne konference in mednarodne simpozije o kontemplativnih študijah.
Alexandrova ustanova Eterna zbližuje znanost in duhovnost za osebno in globalno transformacijo. Mitchell meni, da bo znanost (science) v prihodnosti dojela tudi nematerialni vidik stvarnosti in prerasla v omniscience, da bo znanje preraslo v modrost in ljubezen do moči v moč ljubezni, vse do univerzalnega človeka kozmične zavesti.
Vodilni tovrstni forum na svetu pa je Znanstveno in medicinsko omrežje), ki obstaja od leta 1973 in kot dobrodelna organizacija združuje znanstvenike, zdravnike, psihologe, inženirje, filozofe, praktike in druge profesionalce ter člane iz več kot tridesetih držav in mnogih najuglednejših akademskih institucij. Kot poseben projekt so ustanovili Galilejevo komisijo (The Galileo Commission), ki ji znanstveno svetuje prek 90 vrhunskih ekspertov, povezanih s 30 univerzami s celega sveta, denimo nevrokirurg Eben Alexander, zdravnika Deepak Chopra in Larry Dossey, psihiater Stan Grof, fizik in nobelovec Brian Josephson, filozof Paul Marshall, sociolog Peter Reason, biolog Rupert Sheldrake in futurist Hardin Tibbs, sprejema jo pa tudi t.i. profesionalne člane in simpatizerje. Komisijo koordinirajo profesor Harald Walach, David Lorimer in Richard Irwin. Pretežna večina sodelujočih znanstvenikov je leta 2014 podpisala Manifest za postmaterialistično znanost, ki naj bi bila odprta, povezovalna, holistična in pripravljena, da se zazre kvišku skozi simbolični Galilejev teleskop, česar ni sposoben zadrti scientist.
V Tolstojevem romanu Vstajenje se je na noč Kristusovega vstajenja glavni junak Nehljudov spomnil čiste deviške Katjušine ljubezni, s katero ni ljubila le njega, ampak vse ljudi. »Vedel je, da je v njej bila ta ljubezen, zakaj tisto noč in tisto jutro jo je sam v sebi spoznaval – kakor je spoznaval tudi to, da se je v tej ljubezni zlival z njo v eno. O, da bi bilo ostalo vse to ob čustvu, ki je bilo v njem tisto noč! » (Tolstoj, 1978, 68). Pri vstajenju gre za novo stvarjenje, prerojenje, v katerem je po Karlu Rahnerju prisotno 'vse Drugo kot radikalna kritika tega sveta'. Gre za njegovo in naše vstajenje iz smrti v življenje, iz sebičnosti v nesebično ljubezen, ki se je učimo, kakor se je Kierkegaard učil upanja.   

V zahodni umetnosti je Kristusovo vstajenje prikazano kot 'vzpon': Kristus se iz groba zmagoslavno dviguje proti nebu, pod sabo pa pušča nemočne, ohromljene vojake. V bizantinski  ikonografiji  pa je Kristusovo vstajenje prikazano kot 'spust': Kristus se spušča v temno podzemlje, da bi od tam izpeljal na svetlo Adama, Evo in vse pravične. To je ikona vstajenja, ikona odrešenja in ozdravljenja. Vstali Kristus je tisti, ki zlomi vrata pekla, vrata teme in trdno prime za roko Adama in Evo in vse ostale in jih vleče, dviguje iz smrtne temine; jih rešuje od tam, kjer ni življenja in dviguje v dokončno življenje. Spomnimo se na vzklik Sonje Kowalske 'božje usmiljenje, ki nas vlečeš iz vsake naše revščine, vate zaupam'. Morda Jezus začenja letos to veliko noč s spustom v naš vsak dan, v naš strah, v našo bolezen, v naše pomanjkanje zdravil in cepiv, s spustom v naše zaprte domove, v naše usihajoče gospodarstvo, s spustom v našo temo, v naše drsenje v bolezen in smrt, da nas izpelje iz tega. Za takšno razumevanje in sprejemanje velike noči potrebujemo vstajenjsko vero; vero, da se vstajenje začenja v temi, v grobu, v povojih, v smrti. Vemo, da je Jezus takoj po svojem vstajenju iz groba prišel k svojim učencem, kar pomeni tudi v naš vsakdanji svet.  
V času koronakrize je pogosto kratenih kar nekaj pravic od svobode fizičnega gibanja do  svobode mišljenja in sožitja. Kot je svoboda enega pogoj svobode drugih, je tudi nesvoboda enega pogoj nesvobode drugih. Za prvo stališče bi našli avtorje od Platona do Marxa, za drugo pa La Boetiejevo prostovoljno suženjstvo. Sledi zvijačnost uma pri Machiavelliju, Hobbsu,... Kot je znano svobodnjak nagovarja sužnje v votlini, da naj bi se osvobodili verig, ki jih priklepajo na sedeže, s katerih gledajo sence ognja in odšli na sonce. Odtlej govorimo o 'soncu svobode'. Svoboda seveda ni zastonj. Sužnje bi bolele oči, preden bi se navadili na dnevno svetlobo. Zato svobodo raje odklonijo. Francis Bacon je pisal o vrstah predsodkov - idolov, ki jih je treba preseči, če želimo zadeve neobremenjeno presojati. Pri tem je jasno, da rodovne idole ne moremo preseči, ker so lastnost človeške vrste.   Ta prispevek o svobodi je kar pravšen za to obdobje občutka izgubljanja svobode.
V času koronakrize je pogosto kratenih kar nekaj pravic od svobode fizičnega gibanja do  svobode mišljenja in sožitja. Kot je svoboda enega pogoj svobode drugih, je tudi nesvoboda enega pogoj nesvobode drugih. Za zastopnike prvega stališča bi našli avtorje od Platona do Marxa, za drugega pa La Boétiejevo prostovoljno suženjstvo. Sledi zvijačnost uma pri Machiavelliju, Hobbsu. V 7. knjigi Platonove Države pride svobodnjak nagovarjati sužnje v votlini, da naj bi se osvobodili verig, ki jih priklepajo na sedeže, s katerih gledajo sence ognja, da bi odšli na sonce. Odtlej govorimo o 'soncu svobode'. Ta svoboda gledanja sončne svetlobe seveda ni zastonj. Sužnje bi bolele oči, preden bi se navadili na dnevno svetlobo. Zato svobodo raje odklonijo. Za Étienna de La Boétieja bi bila zadeva enostavna. Samo odločiti bi se morali, da ne bodo več sužnji in svobodni bi bili. 
Svoboda je dvostranska, ker pomeni svobodo od nečesa in za nekaj. Že francoskim revolucionarjem niso hoteli 'svobode vseh'. Robespierre je razglašal, da ni svobode za sovražnike svobode in je zato pristaše kralja – rojaliste dal ubijati z giljotino. Diktatorji se sami ubijejo ali pa jih drugi. Robespierre je tudi sam končal pod giljotino, Hitler se je ustrelil, Stalina so umorili zdravniki, Ceaușescuja in njegovo ženo so ubili kontrarevolucionarji,…  Po marksistični doktrini je svoboda vseh cilj zgodovine po ukinitvi države, vendar pa socialistič na država tega ni mogla realizirati, ker ni mogla ukiniti same sebe. Z monopolistično ideologijo pa je še zacementirala stanje, po katerem pomeni svoboda zmagovalcev nesvobodo za poražence v drugi svetovni vojni, po desetdnevni vojni l. 1991 pa pomeni nesvobodo za izbrisane.   Francoski revolucionar s kratkim življenjem Saint Juste 'ni svobode za sovražnike svobode'. 
Edmund Burke meni, da mora biti tudi svoboda omejena, da jo imamo. Svoboda ne more obstati med na splošno pokvarjenimi ljudmi. Razlika med omejevanjem in pogojevanjem svobode drugega je odvisna od vrednotnega konteksta. Omejujeta in pogojujeta nas tako svoboda kot nesvoboda drugih. Če pa je v kontekstu tolerance, hvaležnosti, iskanja skupnih interesov, prijaznosti, miroljubnosti, to pomeni razcvet. Mehansko kontrolirajoča inačica svobode pomeni prisilo razlaščanja in prilaščanja določenih bonitet. Zato je prioriteta zunanje varnosti že odvzem poguma za tvegano svobodo. Edward Bach pravi drugače: da svobodo dobite, jo morate najprej dati. Tudi Benjamin Franklin se s konceptom  EU prožne varnosti (ang. flexicurity) ne bi strinjal. Vsaka družba, ki namreč izbere nekaj varnosti v zameno za malo svobode, si ne zasluži nič od tega in kmalu izgubi oboje.  Relativnostni teoretik Albert Einstein ni verjel v svobodo človeka v filozofskem smislu. 'Vsakdo deluje ne le pod nasiljem od zunaj, temveč tudi iz notranjih nujnosti'. Princip nedoločenosti pa po Karlu Heisenbergu v prenesenem smislu lahko pomeni, da je istočasno nemogoče ugotoviti, v katerem smislu je človek svoboden in v katerem ni.  Že Mladi Mafx je bil navdušen nad smislom svobode napraviti svet bolj človeški.  
Roza Luxemburg je bila prepričana, da svoboda samo za pripadnike vlade, samo za člane stranke - tudi če jih je zelo veliko - ni svoboda. Svoboda je vedno svoboda drugače mislečih. In kot jo nevede dopolnjujeta Hannah Arendt: ne-misleči niso svobodni in za Herberta Marcuseja tudi enoumni ne.  Ta zgodovinska drugačnost vključuje drugačno družbeno urejenost. Kot pravi Ernest Bloch je 'red pogoj svobode'. To pomeni, da anarhija sama po sebi še ni svoboda, ampak po nasprotju vodi v totalitarizem 'bili smo nič, bodimo vse'. Spreminjanje sveta predpostavlja razumevanje njegovih razvojnih teženj, ker apologija 'zanikanja realnosti' konzervira staro stanje. Zaključimo z mislijo Johanna Wolfganga von Goetheja, da si svobodo in življenje zasluži tisti, ki ju mora vsak dan osvajati, kajti nihče ni bolj suženj kot tisti, ki misli, da je svoboden, pa ni. Pri lojalnih državljanih je svoboda pravica, da delaš tisto, kar dopuščajo zakoni' kot sta prepričana Charles de Secondat in Baron de Montesquieu.  Svobodo je treba sanjati, čeprav se sanjam največkrat ni sojeno, da bi se uresničile. Revež je vsak, kdor jih ni nikoli sanjal. (Ivo Andrič)
Če bo pandemija še dolgo trajala, bo po Galimbertiju nastal regresivni povratek v novi srednji vek – neobvladljiv, razdrobljen svet s številnimi centri moči. Univerza pa je v preteklem evropskem srednjem veku kotirala visoko, ker je bilo znanja malo in so postali študentje člani obstoječih elit. Interdisciplinarno filozofsko-sociološki in psihološki pojmi svobode se ne bi smeli reducirati na dva ekstrema kot sta individualna samovolja in množični protesti.    
Pregovori o svobodi
- Despotizem dela nezakonito velike stvari, svoboda pa se niti ne trudi, da bi delala zakonito drobne. (Honoré de Balzac)
- Slabo pri enakosti je to, da se želimo izenačiti samo s tistimi, ki so nad nami. (Henry Becque)
- Vsaka družba, ki govori, da zagotavlja ljudem svobodo, jim mora najprej zagotoviti eksistenco. (Leon Blum)
- Skrivnost moči je v spoznanju, da so drugi strahopetnejši od nas. (Ludwig Börne)
-Plašč svobode je za to, da pokrije številne drobne verige. (Charles de Brosses)
- Sužnji zakona smo zato, da smo lahko svobodni. (Cicero)
- Svoboden človek je suženj, če teka za nasladami. (Ibn Išaq Al-Kindi Abu Jusuf)
- Svobodo imam za najvažnejši pogoj človečnosti. (Edvard Kocbek)
- Bolje je prepirati se na svobodnem zraku, kot strinjati se za rešetkami. (Ignacy Krasicki)
- Dva človeka gledata skozi rešetke: prvi vidi blato, drugi pa zvezde. (Frederick Langbridge)
- Čim manj je strahu pred oblastjo, tem bolj je mogočna. (Lao Ce)
- Niso svobodni vsi, ki se norčujejo iz verig. (Gotthold Ephraim Lessing)
- Slabo vem kaj je svoboda, dobro pa vem kaj je osvoboditev. (Andre Malraux)
- Vsi ljudje se rodijo enaki, le redki pa so tisti, ki jim uspe premagati to pomanjkljivost. (Lord Mancroft)
- Svobodo je treba vzpostaviti z nasiljem. (Jean–Paul Marat)
- Svoboda je francoski izraz za enovitost človeškega bitja, zavest rodu in družbeni in humani odnos človeka do človeka. (Karl Marx)
- Če je oko svobodno, lahko človek vidi. Če je srce svobodno, lahko človek ljubi. (Anthony de Mello)
- Svoboda je v tem, da človek dela, kar si želi. (John Stuart Mill)
- Svoboda je pravica, da delaš tisto, kar dopuščajo zakoni. (Montesquieu)
- Svoboda bo vedno obstajala, treba je le plačati ceno zanjo. (Henry Millon de Montherlant)
- Komaj se prva energetska svoboda in s tem prva spontanost, ki jo izkaže človek na prizorišču zgodovine, zavrtinči skozi prostor in čas, že si tudi izbere znamenje umetnosti, da se pod njim razodene. (Jožef Muhovič)
- Narod nima značaja, če ni svoboden. (Germaine Necker)
- Ljudje bi bili strašni zločinci, če bi zares potrebovali vse zakone, ki jih ustvarjajo. (Friedrich Nietzsche) Včasih mislim, da cena svobode ni toliko večna čuječnost kot večna umazanost. (George Orwell). Prava svoboda uboga zakone. (Jacques Perk)
- Svobodo smo predrago plačali, upoštevajoč njeno kvaliteto. (Žarko Petan)   
-Srečni sužnji so največji sovražniki svobode. (Marie von Ebner-Eschenbach)
- Posedovanje čudovitih sredstev za produkcijo ni prineslo svobode, temveč skrb in lakoto.
- Resnično, kar imenujete svoboda, je najmočnejša od teh verig, čeprav se njeni členi bleščijo v soncu in vas delajo slepe. In kaj drugega je svoboda, če ne drobec vas samih, ki ga hočete zavreči, da bi postali svobodni? (Kahlil Gibran)
- O nobeni drugi ideji se ne ve tako splošno kot o svobodi, da je nedoločena, dvoumna in zmožna največjih nesporazumov ter jim zavoljo tega dejansko podvržena, in nobena ni v rabi s tako malo zavesti. (Georg Wilhelm Friedrich Hegel)
- Da, to bo lep dan, sonce svobode bo ogrelo zemljo z več sreče kot vsa zvezdna aristokracija.  (Heinrich Heine) le na ta način je svoboda enega pogoj  svobode vseh. Tisti, ki so osvojili svobodo, so jo osvojili za vse. (Edouard Herriot). Ne, svoje svobode ne damo nikoli več, pa četudi bi jo morali braniti samo z zobmi in nohti. Nekaterim je ljubše zadovoljstvo v suženjstvu,  drugi bi pa raje dvakrat umrli za svobodo kot da bi enkrat prenašali hlapčevanje. V borbi za svobodo ni razlike med pristaši strank, ni delavca in bogatina, ne izobraženca in preprostega človeka, marveč vsi eno. Eno med sabo, eno s predniki, ki so nam nadelali pot in dali zgled, eno s prihajajočim rodom, ki nam nalaga dolžnost, eno z velikimi narodnimi borci, eno z našimi vidci, ki nam z največjim poudarkom govorijo na srce svoje poslednje spoznanje: Manj strašna noč je v črne zemlje krili, kot so pod svetlim soncem sužnji dnovi! (Janez Janžekovič po Prešernu)
»Na svobodo v smislu neoliberalizma gledamo kot na neuspešen eksperiment naše dobe. Gojiti koncept svobode s slabo definiranimi mejami je nevarna praksa, ki se že desetletja dogaja zahodnemu svetu. Svoboda posameznika je omejena, se konča tam, kjer trči ob pravice drugega. Za marsikoga pa je novo spoznanje, da so te meje mnogo bližje, kot jih želijo videti kapital, politika brezobzirnega razvoja in pohlep kot njegovo gonilo. So tudi bližje, kot jih želi videti povprečen zemljan.« (Trontelj, ibidem, str. 48)  Ciceronova misel, da smo sužnji zakona zato, da smo lahko svobodni.' Je blizu Kantove moralne zakonodaje. Je pa 

Misel Williama Allena Whita po kateri je svoboda edina stvar, ki jo imate samo, če jo dajemo tudi drugim, je krščanska. S tem, ko jim pomagamo, jih osvobajamo. Marx je povedal isto na obrnjen način 'narod (razred, kapitalist), ki zatira druge narode ali proletariat, sam ne more biti svoboden.' Kako pa smo lahko gospodarji samega sebe gospodar.' (Claudius). V daljni antiki je bilo jasno, da mora posameznik premagati samega sebe, svoj nižji jaz, da se lahko višji identificira Z Bogom. Po eni strani smo obsojeni na svobodo (Jean-Paul Sartre), ker je tudi ne-izbira že izbira in ne-komunikacija komunikacija. Istega dejanja tudi ne interpretiramo vsi enako. 'To, čemur pravijo nekateri svoboda, imenujejo drugi razbrzdanost.'  (Kvintilijan)
V kakšnem smislu je najbolj svoboden tisti, ki nima potreb?' marksizem je trdil, da je svoboden tisti, ki zadovolji svoje osnovne potrebe. Frankl je trdil, da je za srečo potrebna svoboda, za svobodo je potreben pogum.' Robespierrovi nazori so bili brezobzirni. Zanj je 
»kaznovati zatiralce človeštva milost, odpustiti jim pa je krutost.« Tudi Hegel je trdil, da ima storilec pravico do kazni. Za razsvetljenstvo je veljala njegova misel: »Skrivnost svobode je v tem, da ljudi izobražujemo, medtem ko je skrivnost tiranije puščati jih nevedne.«

Watts (1994) zagovarja mnenje, da je naša negotovost posledica iskanja varnosti in da je, nasprotno, odrešenje in duševno zdravje mogoče najti samo v radikalnem spoznanju, da se ne moremo rešiti na noben način. Sklicuje se na zakon obratnega učinka. V tem duhu lahko sklepamo tudi na to, da bo več čistosti, če bo več greha in več dobrega, čim več bo zlega. Zlo se samo uniči npr. ko se Shakespearjevi kralji pobijejo, Napoleona Bonaparteja zastrupijo na otoku Svete Helene, zločinec kot Hitler se ustreli,… Sveta Marija prosi za nas, mati Tereza je molila, da bi lahko prinašala ljubezen tja, kjer vlada sovraštvo.  
Um je informacijsko polje, ki prepleta in povezuje vsako celico možganov in telesa. Naša prepričanja, čustva in misli tako komunicirajo in vplivajo na vsako celico v telesu. Vsaka naša misel ali čustvo, najsi bo tesnobno, samozavestno, dvomeče, napeto ali energično, je znano našemu celotnemu telesu, od vrha glave do palcev na nogi. Če želimo dvigniti svojo energijo, odpornost in uspešnost, se moramo najprej naučiti programirati svoj um. Da to naredimo, pa moramo razumeti moč svojih zavestnih in podzavestnih prepričanj. Zakon obratnega učinka je v nekem smislu zakon vzajemnega učinka. Tako deluje volja vis a vis želji pri Kojcu. Tako deluje motivacija proti, ki ne vključuje predanosti za. A tudi zanjo je potrebna volja kot pomočnica. 
 
Konfucijevi izreki
1. Ni pomembno, kako počasi greš - dokler se ne ustaviš.
2. Nikoli ne sklepaj prijateljstva s človekom, ki ni boljši od tebe.
3. Kadar zavre jeza, misli o posledicah.
4. Ko postane očitno, da so cilji nedosegljivi, ne menjaj ciljev, temveč ukrepe, ki jih sprejemaš.
5. Če sovražiš koga, te je ta že porazil.
6. Kar superioren človek išče v sebi, to mali človek išče v drugih.
7. Kamorkoli greš, pojdi z vsem svojim srcem.
8. Nasvete dajajte samo tistim, ki iščejo znanje, potem ko so odkrili svoje neznanje.
9. Osredotočanje ne male prednosti onemogoča dokončanje velikih nalog.
10. Če vas ogovarjajo za hrbtom, to pomeni, da ste pred njimi.
Vsakdanje izkušnje niso tako pomembne za ljudi z močno vero. Nekateri še danes verjamejo prej v vse drugo razen v Boga. Jezusovi učenci so imeli težave z verovanjem vanj če navedem Petra, Juda Iškarjota, nevernega Tomaža.  Juda je po izdaji ugotovil napako in je napravil samomor. Druge učence pa je Jezus prepričal!
 
Pravičnost; 'Pričakovati, da bo svet pravičen do vas, ker ste dober človek, je podobno kot pričakovati, da vas bik ne bo napadel, ker ste vegetarijanec.' (Dennis Wholey). Pravičnost, ki je ločena od ljubezni je revanšizem. Zato je biti pravični do sebe in do drugih najtežja stvar na tem svetu.' (Franz Grillparzer). 'Razumnost in srčnost sta med ljudmi precej redki vrlini, toda najredkejša od vseh je pravičnost.' (Plutarh). 'Krivičnost je ogenj, ki mora neprestano nekaj vžigati, da sam ne postane pepel.'  (Rabindranath  Tagore) Kaj je prej ljubeča pravičnost ali radodarnost? 'Steza pravičnih je kakor svit zore, ki se vedno bolj sveti do polnega dne. Pot krivičnih pa je kakor tema, nič ne vedo, ob kaj se bodo spotaknili.' (Sveto Pismo, Pregovori 4,18.19) 'Poštenjak je tisti človek, ki svoje pravice meri s svojimi dolžnostmi.' Henri Lacordaire. »Umivanje rok duše ne bo očistilo.« (Jean de La Ceppede). Jezusov primer – je bolje je, da uide deset krivih ljudi kot, da trpi eden sam nedolžen? (Sir William Blackstone)

Gama tehnika

Še najmanj smo se ukvarjali s programiranjem svojega zdravja. Gama tehnike so bile znanstveno potrjene z meritvijo aktivnosti možganskih valov z uporabo E.E.G. Te tehnike ustvarjajo visok nivo gama možganskih valov v višjih centrih možganov – v prednjih režnjih. Gama možganski valovi povezujejo možgane in ustvarjajo vrhunsko stanje zavesti.

“V nas so številna prepričanja, katera nam preprečujejo zaživeti svobodno in skladno z našimi željami. Gama tehnike, ki so popolnoma varne in enostavne, nam omogočajo, da se osvobodimo okov naše lastne preteklosti.” 

V knjigi Gama zdravljenje boste spoznali novo razumevanje povezave med umom in telesom, vodila vas bo na poti proti življenju, ki si ga želite, ampak ga še niste dosegli. Raven vaše samozavesti, zdravja, bogastva, sreče in uspeha je neposreden odsev prepričanj, skritih v vašem podzavestnem umu.

Zdaj lahko določite, katera prepričanja so destruktivna in jih zamenjate s takimi, ki vam bodo dajala samozavest ter vam omogočila ustvariti takšno življenje, kot ga želite. Spoznali bomo znanstveno potrjeno Tehniko za spreminjanje prepričanj, Gama tehniko za ustvarjanje čustvenega ravnovesja, ki bo: 
- odstranile podzavestna samoomejujoča prepričanja in ovire do uspeha
- odpravile kakršenkoli čustveni stres, skrbi, strahove in dvome
- na novo oblikovale vzorce v vašem podzavestnem umu, tako da boste dosegli nov nivo uresničevanja ciljev
- reprogramirale vaše možgane in telo za optimalno zdravje
- dosegle najgloblje dele vašega uma, kjer bodo našle rešitve za vaše probleme

Če ste pripravljeni ustvariti življenje, ki si ga želite, potem bo branje te knjige pomembna odločitev, ki jo boste sprejeli in bo prišla ob najbolj pravem času.

Tehnika za ustvarjanje čustvenega ravnovesja uporablja posebne akupunkturne točke za odpravljanje psihološkega in čustvenega stresa.

Številne študije so pokazale, da aktiviranje teh točk sovpada s specifičnimi učinki v točno določenih področjih možganov in vam pomaga zmanjšati vpliv negativnih in vztrajnih čustvenih reakcij in vzorcev, ki so zastareli in omejujejo vaš potencial.

Kvantna fizika nas uči, da smo vsi medsebojno povezani in da naše zavestno zavedanje pritegne obstoj resničnosti. Obstajajo različni načini za razširitev vašega občutka jaza in eden izmed njih je meditacija gama kvantnega polja. S širjenje stanja zavesti boste dostopali do znanja in informacij, ki vam običajno niso na voljo v vsakdanjem zavedanju. Vaša predstava o fizični in dojemljivi meji vašega uma se lahko razblini in ugotovili boste, da ste veliko več kot samo osebnost in fizično telo. Lahko boste izkusili globoko povezanost in enost z drugimi in naravo.

Zakon obratnega učinka je v nekem smislu zakon vzajemnega učinka. Tako deluje volja vis a vis želji pri Kojcu. Tako deluje motivacija proti, ki ne vključuje predanosti za. A tudi zanjo je potrebna volja kot pomočnica. 
Vsakdanje izkušnje niso tako pomembno za ljudi z močno vero. Lahko bi na dolgo in široko razpravljala o tem, kako je napredoval proces sekularizacije – slabljenja vere v Boga in religije kot cerkvenih obredov v novem veku zato, ker se je krepila vera v napredek znanosti in uspeh socialistične revolucije. Nekateri še danes verjamejo prej v vse drugo razen v Boga. Jezusovi učenci so imeli težave z verovanjem vanj če navedem Petra, Juda Iškarjota, nevernega Tomaža.  Juda je po izdaji ugotovil napako in je napravil samomor. Druge učence pa je Jezus prepričal! 
Odkritosrčnost in poštenost zahtevata pogum
Biti pošten v vsakem trenutku zahteva pogum, saj nas naredi ranljive in postavi pred odgovornost. Preberite si nekaj napotkov, kako postanete bolj odkritosrčni.
Vadite poštenost v malem. Najbolje je, da že vnaprej vzpostavimo nekakšen red in smo pošteni že pri določenih stvareh, ki ne zahtevajo veliko poguma, da bomo lahko zgradili močan JAZ, ki se bo lahko kosal tudi z veliko večjimi izivi.

Ne zamenjujmo iskrenosti s kritiko. Če smo iskreni, to še ne pomeni, da lahko kar naprej opozarjamo na pomanjkljivosti drugih. Poskušajmo se osredotočiti na pozitivno in s tem bomo lažje premagali začetni strah pred poštenostjo.

Lahko tudi ne odgovorimo. Če poštenost z vaše strani nikakor ni v interesu z vsemi soudeleženci, lahko mirno rečete, da ne želite podati svoje replike. Če pritiskajo na vas, da poveste svoje mnenje, je lahko zadeva otežena, ampak zapomnite si, vedno imate popolno pravico molčati. To je stvar vaše lastne izbire. Biti odkritosrčen morda ni vedno najlažja pot in potrebno je veliko poguma, ampak ljudje pogum in poštenost še vedno odlikujejo za najbolj cenjeni človeški vrednoti.

Od antike dalje intelektualci proučujejo možnosti osebne transformacije. Samoobvladovanje so si predstavljali na osnovi osvojenih vrlin. V 20. stoletju je nastala teorija avtoregulacije to je avtopoeza v Luhmannovi sistemski teoriji, po kateri je možno transformirati osebne izkušnje. S pomočjo intenzivnega osebnega in socialnega učenja odkrivamo pozitivni pomen svojih negativnih izkušenj – travm. Po eni strani nas k temu usmerja pozitivna psihologija pa tudi de Bonova pozitivna revolucija. Nobena od teh ne spodbuja čuječnosti pač pa jo predpostavlja.  
V zadnjem času zasledimo vedno več terapij, ki temeljijo na konceptu čuječnosti (ang. mind fulness). Krohne (2015) opisuje čuječnost kot stanje duha brez presojanja.  S  sprejema njem sedanjega trenutka se zavedamo tega, kar doživljamo v njem. Na videz je to preprosto opravilo. Šele pri prakticiranju čuječnosti se pokaže, kako težko je lahko sprejemajoče zaveda nje svojega doživljanja, pa tudi, kako presenetljivo velik in pomemben učinek ima čuječnost na številnih področjih našega življenja. Poudaril bi, da sta za čuječnost nujni dve komponenti: zavedanje svojega doživljanja v sedanjem trenutku ter sprejemanje tega doživljanja. Če je prisotno samo zavedanje ali samo sprejemanje, ne moremo govoriti o čuječnosti. Čuječnostni pristop izvira že iz antike iz različnih religioznih in filozofskih tradicij na Vzhodu kot na Zahodu. V znanosti pa je šele v zadnjem času deležen večjega zanimanja. Ta koncept ni odvisen od duhovnih, filozofskih in nazorskih orientacij. Že naravno čuječnost lahko z vajami povečamo. V Ljubljani obstaja Društvo za razvoj čuječnosti.  

Precej mehanizmov delovanja čuječnosti je vsaj do neke mere znanstveno raziskanih. Tako imenovana decentrirana perspektiva, značilna za čuječno stanje, oz. perspektiva neprist ranskega opazovalca nam omogoča, da vidimo situacijo bolj objektivno, tako da  »misli niso dejstva«. Temu nasprotna je kognitivna fuzija oz. zlitost misli in dejanj, ki je  značilna za anksiozne motnje. Te ljudem povzročajo veliko (nepotrebnega) trpljenja. Večperspektivno, decentrirano mišljenje zmanjšuje avtomatičnost reagiranja. To omogoča, da čuječen posameznik precej lažje premaguje rigidne, neustrezne vzorce reagiranja (mišljenja in vedenja). Omeniti velja tudi samoregulacijo, ki jo omogoča doprinos povratnih informacij preko zavedanja. Poleg navedenega je pomemben delež učinka čuječnosti povezan s sprejemanjem. Izogibanje doživljanju pomembno prispeva k razvoju in ohranjanju psihopatologije (npr. depresije in anksioznih motenj), sprejemajoč pristop do lastnega doživljanja pa deluje v obratni smeri. Raziskave kažejo, da poskusi, da bi se izognili negativnim mislim in čustvom, le-te pogosto še okrepijo. Sprejemanje svojega doživljanja obenem predstavlja tudi način izpostavitve vsebinam, ki posamezniku vzbujajo anksioznost in strah. Danes vemo, da je izpostavitev eden od najpomembnejših mehanizmov zdravljenja anksioznih motenj. Že kratkoročno se pokaže pozitiven učinek zaradi prekinitve začaranega kroga pogubnega spiral nega sovplivanja med kognicijo (natančneje pozorno pristranostjo na grozeče dražljaje) in emocija mi. Na daljši rok pa se, ker posameznik v večji meri kot prej opaža tudi pozitivne plati sebe, drugih in sveta, izboljšujejo samopodoba, referenčni okvir (oz. neadaptivna prepričanja), povečuje se pozitiv ni afekt itd. Je dobra preventiva pred motnjami.
Ko smo čuječni, med drugim pri uživanju hrane bolj uživamo in srečanja z ljudmi nas lahko bolj osrečujejo. In to sta le dve področji, kjer ima čuječnost pozitivne učinke. Delavnic in drugih programov o čuječnosti, ki jih izvajam, se udeležujejo ljudje z različnimi težavami in cilji in večina opaža koristne učinke čuječnosti v svojem življenju. O rezultatih čuječnosti je bilo opravljenih veliko raziskav. Učinke zasledimo na širokem spektru področij in segajo od boljšega razpoloženja in počutja, manjšega stresa, večje uspeš nosti na delovnem mestu, boljše izrabe časa, kvalitetnejših partnerskih in drugih medosebnih odnosov, kvalitetnejšega starševstva, do izboljšanja na področju duševnih motenj, kot so npr. anksiozne motnje, depresija, mejna osebnostna motnja, motnje odvisnosti in celo psihoze. Za čuječne osebe je tudi značilno manj predsodkov. Na telesnem področju velja omeniti zlasti boljšo imunsko odpornost, pri čuječnih osebah so v telesu dejansko zasledili več celic ubijalk, ki izvršujejo imunsko funkcijo. Zanimivo je, da so odkrili celo povezanost čuječnosti z dolgoživostjo.

- Vse znanje, ki ga potrebujemo za življenje in ustvarjalnost  je že  globoko  v nas, ker smo na najvišji  ravni  zavesti  popolni. Umetnost je najti takšno odločitev, ki je v skladu s tem znanjem.
- Ločiti je treba pozitivne in negativne sile, misli. Opazujte in odstranjujte negativne misli, čustva-frustracije, občutke nemoči, privzgojen kompleks manjvrednosti, projekcije, konflikte, (pasivnost, povprečnost, anonimnost, letargijo-utrujenost,  sklicevanje na  druge, parcializacija), ki nam izčrpavajo energijo in  s  tem tudi napačne vzorce obnašanja.  
-  Skozi nas bo iz višjega jaza-boga začelo teči znanje in  pozitivna  energija, če bomo znali poslušati svoj duhovni jaz,  vest. Kako razlikovati glas boga od drugih glasov? 
- Analiza in preseganje slabe kvalitete in kaosa naj potekata  na individualni, posebno-nacionalni in na občečloveški-ravni.
- Uspeh je rezultat odločnosti in koncentracije!
- Povečajte samozaupanje s sprostitvijo in z nenehnim  ponavljanjem  pozitivnih  avtosugestij.  Odprite srce  za  višja  nihanja- energijo.
-  Oblikujte si predstavo o človeku, ki stalno uspeva. Poraz  nas ne  more ustaviti, če imamo iniciativo za prave cilje!  Kadarkoli odnehamo, je to prezgodaj. Vztrajajte do konca, ker je Kristus  z vami. Vadite se v velikem pričakovanju čudežev in vsega  najbolj-šega.
-  Verjemimo,  da smo večji in močnejši od tistega, kar se nam lahko pripeti in celo od (svojih) projektov. 
Molimo: Kristus, usmili se mene, grešnika. Ne bom se dal omajati.
- Ker je mišljenje vera in samodisciplina, upoštevajmo hermetične zakone (8 po Fieberjevi). 
- Uskladimo svoj ritem z božjim. Uspeh moramo pričakovati, če ga hočemo  doživeti. Vedeti moramo, da kontrole nad rezultati dela nimamo  sami in niso le naša stvar-delajmo le po svoji  vesti.  
- Osrečujeta nas mir in ljubezen, ki si jo prisvojimo.  
- Izprosimo vero in molitev (ponavljajmo v mislih: verujem v božjo dobroto naj se zgodi karkoli - vedno sem s teboj in on je z menoj - stara ideja 'tat tvam asi' v smislu pozabe nase in dela za druge (str. 70, 128, 139, 150-152 o zdravljenju, 160-162,174-175 trening optimizma s ponavljanjem). 
Togega,  zadržanega,  apatičnega posameznika drugi ne marajo. 
1. Na svoje probleme glejmo od zgoraj navzdol, kar je  spodbudnejše kot  obratno. Vse boste prejeli, za kar boste prosili v  molitvi, če boste verovali (in se za to, kar vizualizirate zahvalili).  
2. naučimo se počivati v Bogu, da se zanesemo nanj za moč, ki naj teče  skozi  nas. Geslo: sedeti, hoditi, stati! V(p)režimo  se  v delo na lahkoten način. 
3. čim močnejša bo naša vera, več moči bomo prejeli! Moč pride z nalogami.
4. prosimo podzavest za odgovor, ki je v skladu z božjo ljubeznijo in verjemimo, da smo ga prejeli po skritih močeh naše podzavesti.
Zavest 3, Lekcija 4
 
Razširjanje osebnega zavedanja je dokaz brezčasnosti. Mirni, tihi um se nauči biti izven časa, kjer smo žalostni, apatični, malodušni. Brezčasni um je v minljivem telesu. Mistiki nam že več kot tisočletje govorijo isto kot nova znanstvena oz. fizikalna paradigma, da ni opazovan predmet ločen od opazovalca. Campbell še vere ne potrebuje, ker ima izkušnje.   

Budistični nauki, ki izvirajo iz vedske tradicije cca 500 let pr. Kr. govorijo o tem, da je ločenost iluzija in da je ta vir trpljenja. Zanimivo je, da nas sedanji vladni ukrepi samoizo lacije usmerjajo k iluziji in ne k resnici. Na vprašanje, kako preseči to iluzijo, najdemo odgovor v duhovni povezanosti. Vprašanje pa je, ali smo lahko duhovno povezani, če nismo telesno, materialno, saj pregovor pravi, da je 'zdrav duh v zdravem telesu'.   

Dzogchen je budistični nauk o ljubeči samoosvoboditvi. Zavest je povezanost vseh celic vesolja v eno bitje. Ko enkrat to doživimo, smo sočutni do vseh bitij v vesolju. To je v krščanstvu trinitarizacija. Ljubezen ni le vse, kar je, ampak je tudi to, kar smo v resnici. Mistiki so ugotovili, da tisti, ki znajo utišati svoj um, zdravijo na daljavo, doživljajo prihodnost. Patanđali je svetoval, kako ga utišamo. Joga je umirjanje valov. Huxley (1945) duhovnost kot duhovna zavest je polna prisotnost. Oceanska ljubezen presega vse, kar o njej rečemo. Vsak mistik je obstal v zamaknjenosti, ko je občutil to večnost (Harwey, 1996). To opisuje tudi sv. Pavel v Pismu Korinčanom.  

Značilnosti zavesti: občutljivost, akcija in reakcija, pozornost z opazovanjem. Specifično človeška zavest pa je odgovorna, mirna oz. čista, svobodna. Um  lahko razlikujemo med 1. znotrajosebnostno zavest glede na možgane trebuha, srca in uma v glavi. 2. Družbeno - globalno in lokalno zavest. Ker pa zavest ni vezana le na človeka govorimo še o 3. kozmičnem oz. antropičnem načelu: vse je zavest in zavest je v vsem, kar je. 
So budistične 4 resnice:1. Vednost o trpljenju, 2. Izvor trpljenja je nevednost in želja, 3. Uničenje trpljenja. 4. Plemenita osmera pot za odstranitev trpljenja. 1. Pot do dokončanja trpljenja, 2. Pravilno razumevanje, 3. Pravilen namen, 4. Pravilen govor in dejanje, 5. Pravilen napor, 6. Pravilna pozornost, 7. Pravilna zbranost, 8. Razvijanje modrosti (vir: Sensa, 2019).   
Larson (2018) predstavi tudi naslednje moči s primeri: moč volje, moč misli, moč koncentra cije, močí osebne privlačnosti, moč besede, moč značaja, moč podzavestnih procesov, moč navdušenja, moč cénjenja in moč hvaležnosti, moč prizadevanja, moč ambicije, moč vizije, moč sanj, moč verjetja, moč zaznave, moč subtilne sfere človeka, ki vedno deluje v ozadju in moč spoznanja. Z brezčasno duhovno modróstjo nam pojasni vpliv podzavestnega in zavednega uma ter njihove notranjosti na vse. Z vztrajnostjo nam bo vsem slej kot prej uspelo doseči cilje. Veselje oz. vedrina je pogled od zgoraj navzdol. Temu pogledu pravimo tudi sledenje motivacijskim ciljem. 
Ključno vprašanje je, kako uporabit moč ljubezni, da ne bo pogoj nazadovanja, ampak  pospe ševalec medosebnega razvoja. Zaljubljenost je le malikovanje, izločanje vseh drugih, ponos, ni pa še trajna ustvarjalnost in produktivnost (Fromm). Budisti govorijo o modrosti in sočutju. To pomeni, da neobvladana čustva zaljubljenosti naredijo preveč škode, ker smo žrtve iluzij in predsodkov naše kulture. Pogosto se precenjujemo ali podcenjujemo. Celo občutek večvrednosti je le sprevrnjena oblika manjšinskega kompleksa. Budisti zato govorijo o srednji poti, ki je naše ravnotežje. 
Na Poljskem so bile nedavno protesti proti prepovedi splava. Toda ali je pravo vprašanje ali je lastnik ženskega telesa ženska sama ali država, ali je treba abortirati – splaviti nezaželen plod ali nezaželeno vlado. Po budistični logiki ni res niti eno niti drugo. Brž ko ne priznamo svojih slabosti, napak in grehov je to slepota, ko se delamo, da jih ne vidimo oz. goljufija, ker igramo nepošteno igro. Te igre ni enostavno odpraviti. Analizira jih Berne v transakcijski analizi. 

Teroristični napadi v Nici, Parizu, Dunaju prav tako kažejo na globok civilizacijsko kulturni oz. religiozni nesporazum. Minister Kurz je to interpretiral kot spor med (tiho) večino (ang. silent majority), ki hoče mir in tisto (agresivno?) manjšino, ki hoče vojno. Na videz je to spor med muslimanskimi ekstremisti in kristjani, kar bi Huntington imenoval 'kulturni trk' in bi Habermas opredelil kot pomanjkanje deliberativne – dogovorne demokracije. Žal pa se glede svetega ni mogoče zgolj posvetno 'dogovarjati'. Kot vemo se Buda, Sokrat, Jezus niso pogajali za svoje in ljudske pravice. Jezus pravi: 'jaz sem vrata, kdor vame vstopa, bo našel pašo'. Myss (2006) piše o posvečenih dogovorih Jezusa, Mohameda, Bude, Mojstrov,... Nato  nam z galerijo tipov pomaga spoznavati, kdo smo.         

V bistvu bi bilo treba doseči moralno zrelost. Duhovna pot jo vključuje in obratno: dokler se izgovarjamo na nezrelo grozdje, tako da iščemo alibične argumente, ni napredka, ker tudi ni opravičevanja. Nekateri se opravičujejo tako, da se sploh ne opravičijo oz. še več – prenehajo z napačno dejavnostjo. Tako mož po številnih obljubah ženi, da bo prenehal piti, še naprej pije, dokler 'primera' ne prevzame mediator. Proces osebne transformacije je zahteven. Opisujejo ga avtorji osebnostne rasti, ki jih vsakokrat tudi navajamo. Večina hoče, da naj se drugi spremenijo zaradi njih. Nastane začaran krog, ker takšne iluzije ne delujejo v smeri resnice. Rast se začenja pri nas, zato je treba obtožbe, ki so projekcije, prevzeti nazaj nase. Odgovoriti si je treba, zakaj nas nekaj npr. vladni ukrepi moti pri nas samih. V čem se počutimo kot žrtve? 

Ferrucci (2006) je sistematiziral postopke vaje, ki jih sicer le površno poznamo. Ti so:
1. Rezervirati si določen čas
2. pripraviti prostor
3. vztrajati - vsak dan ponavljati izbrane molitve meditacije, si predočevati večne resnice
4. vsakokrat se povezovati z vsem stvarstvom
5. dovoliti si še nekaj časa v tišini, da začne vaja delati za nas. 

Ljubezen spoznavamo in izvajamo po naslednjih treh lastnostih: 
1. ljubeča prijaznost (sanskrt: metta), skrb, pozornost do sebe in drugega, 
2. Sprejemanje in razumevanje. Ne počutimo se razumljeni, če nismo sprejeti oz. še več uslišani. Samorealizacijo poznajo že budisti in ne šele Maslow. 
3. Naša naloga je poslanstvo, izziv in služenje. (Solomon, 1992, 69) To nalogo je najbolje izpolnil Jezus, ki je prišel, da bi nam služil. Primer Jezus umiva noge učencem. Če bomo uspešno trgali iz sebe kopreno strahu, bomo postali bolj samozavestni in mirni. Vzljubiti svoje strahove kot sence je potrebno za spoznavanje svojih meja. 

Nekateri (ne)zavedno ne marajo sebe. Fonejeva (2012, str. 37, 103, 114) nam na več mestih ob tapkanju pokaže pozitivne avtosugestije: čeprav sem jezen, žalosten, kriv, nesposoben, itd., se brezpogojno sprejemam. Hayeva je celo prepričana, da občutek ne-ljubljenosti vzrok vseh bolezni. Problem je, da se ne maramo zato, ker so nas starši zapostavljali. Hayeva vidi rešitev v vztrajnem ponavljanju afirmacij. Če stopimo korak naprej, ugotovimo, da nismo prepričani, da nas Bog ljubi, če nam nalaga težave. Spomnimo se, da je Jezus kljub temu, da je božji sin, nosil križ. In na koncu 'bo vse pritegnil k sebi'. Nemški pesnik Rilke je pisal o 'prijaznih težavah'. Naša naloga v pandemiji koronavirusa je, da zaradi omejevanja neposrednih stikov na družinske člane in prekinitve z (ne)znanci zaradi distance iščemo nove bližine, kajti bližnji je vsak. Duhovna bližina povezanosti, ki se zdi mnogim tuja, se sedaj ponuja kot rešitev. Dilema je ali vztrajno iskanje nove bližine ali z vsakim valom zahajanje v nove stiske.     
Zakopljimo se v svoje globine, svoje prvine, izvore sveta in svetosti. Pot ne vodi le v srednji vek, ampak tudi do starodavnih srednjih in svilnih poti. Sedaj ko smo omejeni geopolitično, smo neomejeni duhovno prostransko. Slomškova pesem nam pokaže, da sem doma v  nebesih. V to ne dvomimo, saj hindujec  Činmoj (2018) opozarja na škodljivost dvoma, ki razdvaja, ločuje, uničuje. Deluje diabolično, nezaupljivo. Zato se zdi, da smo danes soočeni s časom paranja in ne šivanja, če govorimo starozavezno. Soočeni smo časom napredujočega nazadovanja. Napredujemo tehnološko npr. 5 G, nazadujemo pa mentalno, duhovno.    

Habermasova odgovornost naj bi se poglobila z Myssinimi arhetipskimi dogovori in bi uspevala na osnovi Blochovega utopičnega upanja. 108 arhetipov ni samo mozaik, ampak je labirint. Ne vem, kako naj bi se znašel v njem. Surca (2021) poudarja največji pomen tistih arhetipov, ki so nam najbolj antipatični, podobno kot osebnosti, ki jih ne maramo. Razdeli jih po skupinah prehoda. Tudi Myss jih ima 108. Fordova (2004) raziskuje kako premagati sence iskalcev svetlobe duhov nosti, da se ne bi zataknili v sebičnosti.  Kot pomoč pri iskanju naše avtentične narave je Surca (2021) opisala 108 arhetipov, ki nam določajo naša življenja. Smo združitev njihovih senčnih in sončnih plati. Surca (2021) jih razdeli na 4 skupine: notranji otrok, cikel življenja, dotik duše in srca, ki spremljata fizični dotik, plavalec v harmoničnem toku. V toku preizkušnje laže obvladujemo. Elementi pa so zrak kot dih, ogenj, voda - čustva, zemlja, ki daje stabilnost in duh, ki nas povezuje z božanstvom.   Prvih 79 opisuje naša vedenja, 80-99 so znanilci nove dobe. Označujejo spretnosti doseganja celovitosti, uravnoteženosti, čistosti, enotnosti.  Bojevnik svetlobe se pogumno zavzema za boljši svet.  Myssova  (2014) predstavi 10 glavnih arhetipov (Duhovna Iskalka, Fašionistka, Intelektualka, Kraljica/Generalna, Negovalka/Skrbnica, Odvetnica, Športnica, Umetnica/Ustvarjalka, Upornica in Vizionarka). Postavi jih v zgodovinski in sodobni kontekst. Dodaja še moško različico določenih arhetipov. Je priročnik, ki nas  popelje v svet arhetipov, ki ga raziskujemo. Zanimivo je, da jih predstavlja nevtralno ne glede na to, katere protežira družba npr. narcisa, manekena, hazarderja. Negativno stran arhetipa predstavlja njegovo skrajno, senčno stran, pozitivno in uravnoteženo pa sončno. Seveda je treba ozavestiti svoje senčne strani, da jih lahko spremenimo v sončne. Postopke za ta prehod nam delno pokaže. Moramo se opazovati, veliko spraševati in želeti, da bi bili čim boljši.  
Surca (2021, 41-55) razlikuje več vrst otroških arhetipov kot so večni otrok, ki nikoli ne dozori v odraslega, nedolžni radoživ in igriv otrok, grdi raček (nevšečne, stigmatizirane razlike), zapuščene drugačnosti (po Ch. Andersonu), ranjeni otrok smo po malem vsi, ker nihče ni imel zgolj srečnega otroštva, igrivi otrok, kakršnega si ibičajno predstavljamo in nam ga je dajal mtudi Jezus za zgled; otrok narave in božanski otrok. Vsak ima tudi negativne strani, ki jih lahko preseže, če se jih zaveda. Krščanski ideal zrele, srčne, izkustvene nedolžnosti in moralne čistosti vesti je treba gojiti. Življenje je potovanje. Grdi raček sem se počutil tudi sam, kakor se Matejka, Kenny, Manica, itd. Izobčeno se počutijo tudi begunci. Potrebno je sprejeti stigmo.  Za priznanje družbe se je treba znati uveljaviti. Na to temo se nanaša Heglov koncept dela v odnosu hlapca in gospodarja. Večni otrok zadrži svojo vitalnost tudi v zrelih letih. Otrok narave je tesno povezan z naravo. Potrošništvo to spodkopava. Pretirano zaskrbljeni otroci niso sproščeno igrivi. Božanski otrok zaupa svojemu notranjemu vodstvu. Popolni arhetip ‘joker’ kakor pri kartah, ki naj bi ustrezal pri vsaki kombinaciji, ne obstaja.          
Pri vsakem arhetipu lahko postane problem negativna, senčna skrajnost. Ko jo dotični ozavesti in popravi je uravnotežen. Tako je pri čustvenem izsiljevalcu, pisatelici, raziskovalcu, če postane preveč razumski. Tudi negovalka zboli, če se v služenju drugim preveč razdaja. Skrajneži morajo redefinirati svojo identiteto. Arhetip žrtve je pogost, ker tekmovalni svet nekatere marginalizira. Nekateri so tudi žrtve lastne megalomanije, pohlepa, skratka greha, ki jih zasvoji. Nekateri narodi se počutijo žtve zgodovinskih razmer npr. Poljaki, Kurdi, Katalonci. Tem še ni uspelo doseči osvoboditve.  

Vedno znova je treba poudariti pomen ponotranjenja svetovnih religij, kjer bi zacvetel globalni etos. Buberjeva dialoškost (das Zwischen) bi zacvetela ob avtentični stičnosti, ki je sedaj potisnjena v ozadje.  Specifičen krščanski izraz za proces svetovno-svetega zedinjevanja je trinitarizacija. Vse to sodi v svet življenje (das Lebenswelt), ki je za Husserla, Habermasa, Marxa in religije onkraj instrumentalizacije. Vendar z današnjo covidno instrumentalizacijo izginja svetost življenja.    

Pomembno je vedeti, da razlikujemo dve smeri zavedanja, vertikalno, transcendentalno in horizontalno, transcendentno.   Poleg izkušanja duhovnih globin ima zavest tudi vlogo odnosa do bližnjega. V krščanstvu simbol križa ponazarja obe strani. Jezus pravi, da naj ljubimo Boga z vsem srcem, vso dušo in vsem mišljenjem in obenem »bližnjega, kakor samega sebe.  Zavest tedaj omogoča samospoznavanje in spoznavanje sveta, kajti v delfskem preročišču piše »spoznaj samega sebe in spoznal boš svet in Boga«. V srednjem veku je bil Bog svetloba. Svetloba sončne luči omogoča naš vid. Tudi meditativno je izkušanje čiste zavesti je pogosto v obliki svetlobe.
V procesu nastanka človeka se duhovno jedro 'obleče' v različne plasti materije, da bi se skoznje izražalo. Z našim delovanjem pa se zavest obarva s procesi v razumu, z različnimi čustvenimi fenomeni (občutki, želje) in z vtisi, ki nam jih posredujejo čutila. To povzroči zoženje percepcije, kot da bi široka svetloba zavesti postajala vse bolj ozek in medel pramen, ki se izgublja v megli čustveno-miselnih 'ugrabljenosti'.
V stari Indiji so govorili o pajčolanu maje - videza. V Stari Grčiji so sofisti proučevali varljive govore. Razum je bil sedež odločanja. Vendar je to le posredno spoznavanje, saj so predstave v razumu zgolj nekakšni mentalni modeli, s katerimi si ustvarimo podobo sveta, kar pa je tudi temelj za nastanek različnih slepil in iluzornih prepričanj. To je razlog, da se lahko predstava o sebi ali svetu praktično čez noč poruši in spremeni. V tragedijah je to padec posameznika iz sreče v nesrečo.
Vse, kar doživljamo v običajnem stanju zavedanja, se zabeleži kot prepoznavna oblika ali vzorec v razumu, tudi duhovne izkušnje. Po teh vzorcih se orientiramo k svetu duha, hkrati pa se preko njih tudi nekaj modrosti duha lahko približa našemu življenju. Te predstave so pomembne za duhovno zorenje: omogočajo lažjo duhovno orientacijo, vrednotenje dogodkov, presojanje o pomembnosti določenih vsebin iz življenja.
Pomembna je čistost ravni, skozi katere se naše spoznavanje spušča, da lahko čim bolj neobremenjeno, brez predsodkov, vnaprejšnjih predstav in strahov sprejemamo izkušnje. Že hindujski nauk o karmi kot tudi Baconov nauk o 4 idolih pa kaže, da nekaj nepredelanega, grešnega, nečistega prinašamo s seboj.  pri obeh gre za to, da ne moremo rodovne dediščine v enem življenju razgraditi. Gre za vprašanja moralne čistosti misli, čustev, želja ter fizičnega in bioenergijskega telesa. Današnje reklamno geslo 'razstrupite se' se žal, nanaša le na telesne organe. Spomnimo se, da čistost prihaja od znotranj.
Skoraj vse duhovne tradicije posvečajo precejšnjo pozornost čistosti življenja kot pogoju za izkušanje duha. Med drugim je tudi to razlog, da so v preteklosti ločili življenje na posvetno in duhovno, ker naj bi le poseben režim samostanskega ali ašramskega življenja dosegal dovolj osebnostne čistosti in ravnovesja za duhovno pot. Na Vzhodu v tem smislu govorijo o treh gunah ali stanjih materije: 'tamas' - topost, pasivnost, inertnost; 'radžas' - neurejenost, nemir, kaos; 'sattva' - harmonija, ravnovesje, čistost. Materija osebnosti (telo, čustva, misli) se vedno nahaja v enem od teh stanj. Za izkušanje globin zavesti in čisto izražanje duhovnih kvalitet je potrebno doseči čim boljše stanje sattve.
Duhovna pot je proces, v katerem postopoma osvobajamo zavest od ujetosti in obarvanosti. Pogosto uporabljen pojem 'širjenje zavesti' pomeni osvobajanje zavesti iz spon posrednega spoznavanja, osvobajanje od togih mentalnih prepričanj, čustvenih impulzov in omejenosti čutnega spoznavanja sveta. Zato gre velika teža v duhovnih naukih prav doseganju notranjega ravnovesja in nenavezanosti, zdravi nevpletenosti ('wu-vei') kot nedejavne dejavnosti.
Bolj ko se nam uspe izviti iz čustveno miselnih vrtincev in drseti v globine zavesti, bolj čista ta postaja, bolj svobodna, široka, univerzalna ali kozmična, bolj jasno je videnje sebe in življenja. Prihaja do preseganja izkustva objekt - subjekt. Višja oblika spoznavanja, ki jo človek doživi v globokih srečanjih z duhovnim jedrom, prinese izkustvo izgube meja, ločenosti, zavest postane 'vseobjemajoči ocean', oceanski občutek . Takšno višje spoznavanje prebudi intuicijo, vedenje, predvsem pa osvobaja iz ujetosti v proces nenehnega modeliranja razuma.
Kakšen je drugačen, sodobnejši pristop k duhovni poti? Tako kot v znanosti se tudi na duhovnem področju pojavljajo vse večje potrebe po tem, da bi globlje in bolj celovito razumeli, kaj se z nami dogaja, kaj pomenijo določene izkušnje, kakšne so zakonitosti odnosov med svetom duha in našim vsakdanom. Na internetu so nam dostopni nauki iz praktično vseh delov sveta v obliki več knjig, delavnic, tečajev in šol. Kdor želi duhovno rasti, lahko dobi precej razlag in napotkov, kako se tega lotiti.
Po drugi strani smo ujeti v mentalni oblak materialističnega potrošništva, ki ga je zelo težko predreti. Temu se očitno ni lahko izogniti niti v duhovnosti. Nauki, razne tehnike in metode so zgolj pripomočki ali orodje, ki lahko pomagajo na poti. Duhovni nauk je vedno le simbol, preko katerega lahko bolj ali manj uspešno prodremo do duhovnih globin. Žal tudi 'modrosti' lahko zgolj kopičimo. Z mentalnimi podobami bremenimo razum in ga še bolj zapiramo za izkustva duha.
Svet postaja vse bolj kompleksen in neizmerno hiter. Nehote to daje vtis, da so preprosti duhovni nauki preživeti in namenjeni neukim ljudem preteklosti. Morda res bolj pritegnejo kompleksni opisi, zahtevne besede, skrite formule in procenti. Vendar pa so od nekdaj genialna odkritja vedno povezana s preprostimi, a globokimi resnicami na duhovni poti.
Osnove duhovne poti so opisovali modreci antike. Kljub vsem novim razodetjem in drugim časom, pot do duhovne samouresničitve še vedno vodi preko spoznavanja samega sebe, svojih globin zavesti. Zato še vedno z enako težo žarijo besede iz delfskega preročišča: "Človek, spoznaj samega sebe!" Enako ozaveščajoč je nauk Ved, ki obrača človeka v lastne globine zavesti: "Spoznaj tisto, po čemer spoznaš vse!" Osvobajajoča je vičara Ramane Maharshija: "Kdo sem?" Sutra Velikega Sonca pravi: "Kaj je razsvetljenje? To Je spoznavanje svojega duha, kakršen zares je." Dalajlama ima prav: »sanje so najboljša meditacija«.
Loreau (2009) trdi, da je manj več, ker je po Schumpetru majhno lepo (small is beatiful). Japonska kultura življenja  - ikigay lahko navdihuje in izpopolnjuje tudi nas. Loreau predstavi umetnost minimalizma, feng shuja. Prepleta niti budizma in zena , ki ponujata nasvete o očiščenju telesa in duha ter poziva k osvobajanju spon materialističnih dobrin, ki so postale naši gospodarji. Pokaže vsakdanje postopke, kot so nega telesa, oblačenje in prehranjevanje, ki jim posvetimo premalo časa. Najpomembnejša pa je nega našega duha in meditacija, ki nam pomaga misli očistiti nepotrebnega balasta. Pomembni so tudi odnosi z drugimi ljudmi, ki nam bodisi lajšajo bodisi otežujejo življenje. »Obrusite se kot prod«, povečajte nivo svoje energije in se naučite živeti z zenom, nam svetuje. Kealing in američanka Gangaji sta mistika. Pogosto slišimo ali beremo, da postajamo to, kar v klici že smo.
Sobotni dialogi pri Zvezdani Mlakar duhovne poti osvetljujejo, ne morejo pa jih opraviti namesto nas. Gre za osebno neizogibnost izkušenj. Sprašujem se, ali nam ne gre dovolj slabo, da bi stopili na to pot. Večina najprej zboli ali pregori, potem se pa česa novega resno loti. Ve, da mora vztrajati, če noče poslabšanja zdravstvenega stanja. Ti tudi vedo, da jim ni treba imeti ničesar, da bi spoznali vse (Targ, 2020, Sarah, 2018, Gangaji, …), saj ne gre za stopnjo izobrazbe ali abstraktne pojmovne ravni, ki jo dosega tradicionalna metafizika. Kajti, ko utihne klepetavi um, ki ga budisti primerjajo s 'skakanjem opic po drevesu' spregovori Bog. Še več: jezik Boga kot ljubezni je tišina.    

Dilema je sinergija ali sindemija. Sinergija (iz Grške besede synergos, συνεργός, ki pomeni delati skupaj) se nanaša na pojav, ko dva ali več povzročiteljev oziroma vplivov, ki delujejo skupaj, ustvari efekt, ki je večji od efekta, ki bi ga napovedali, če poznamo samo efekte posameznih povzročiteljev ali vplivov. Pogosto (vendar ne vedno) je napoved vsota vplivov, ki bi jih generiral vsak vpliv posebej. Nasprotje sinergije je antagonizem, anomija. Wikipedija opredeljuje sinergijo še kot pozitivne medsebojne vplive, dinamično stanje in celovitost (ang. emergency). 
Dr. Beovićeva meni, da se svet sooča sindemijo. Ne gre le za eno pandemijo. Ker hkrati s covidom 19 nastaja še za veliko drugih problemov, recimo slabše zdravljenje druge bolezni in še vse psihične težave, govorimo kar o več epidemijah težav skupaj, kar označuje izraz sindemija kot večje breme bolezni. Potemtakem gre za kompleksno globalno krizo z nepredvidljivimi posledicami. Angleški izraz austerity za stisko, težavo je že približek k temu večstransko morbidnemu stanju, ki ga je težko analizirati v vseh njegovih razsežnostih.  Skratka: ker je človek celovito bitje, sta tako zdravje kot bolezen kompleksna pojava. Zato je po eni strani vprašanje, kaj bi lahko še delali, ker o tem sanjamo ali pa, česa zaradi degenerativnih sprememb ne moremo več. Pregovor pravi: če ne morete živeti tako kot hočete, živite tako kot morete (fr. si vous ne pouvez vivre comme vous souhetez, vous vivez comme vous pouvez). Tudi če imamo občutek, da lahko spremenimo stvari, ki so v naši moči, jih najprej sprejmimo kot dejstvo. Dilema je pozitivna transformacija ali nazadovanje oz. kot so opisovali antični filozofi pot navzgor ali navzdol. Vmesno stanje je plato učenja.

Moje razmišljanje
-	Ker sta temi 'večno zeleni', kar pomeni vedno aktualni, bom odgovoril za vse vas, ki ste na liniji. O vsaki bi lahko  pisal nove eseji,a bom skušal biti krajši, da bo nekaj prostora še za današnjo lekcijo.

-	Pomoč za samopomoč (nem. Hilfe zur Selbsthilfe) proučujejo socialni psihologi in pedagogi. Osnova zanje je že svetopisemsko Kristusovo nošenje križa. Pri tem mu pomaga Simon. Po drugi strani pa ga On pomaga nositi nam. Pravi, da bo vedno z nami. Zato se imenuje Emanuel. Tisto, ki menijo, da so za vse sami, gojijo iluzije.

-	Ad. 2 Rimljani so poznali izrek 'vivat iustitia (non) pereat mundi – naj živi pravica oz. pravičnost, pa četudi (ne) propade svet. Pravičnost je bolj dvoumna, kot si mislimo, ker je večpomenska.  Če gre za enostransko pravičnost, je to kaj hitro sprevrženo maščevanje, pa četudi propade osebni sovražnik, družina, skupnost ali celo civilizacija. Shakespeare pogosto dramatizira igre 'kraljevskih prestolov' iz renesančnega obdobja. Ameriški sociolog Haidt (2013) razmišlja o pravičnosti kot skupnem dobrem. 

Evangelist Marko poroča o Jezusovih besedah o čistosti oz. nečistosti: »Nič ni zunaj človeka, kar bi ga moglo omadeževati, če pride vanj, ampak ga omadežuje to, kar pride iz človeka. Kar pride iz človeka, to ga omadežuje. Od znotraj namreč, iz človekovega srca, prihajajo hudobne misli« (Mr 7,14–15.20–21). Farizeji so bili navajeni odkrivati izvor zla v nekem zunanjem vzroku. Tudi za številne moderne ideologije krivičnost prihaja »od zunaj«. Tako so delovali tudi revolucionarji. Pravična družba je družba enakih v komunizmu. Tudi Agambden meni, da ljudje najraje iščejo in najdejo 'grešnega kozla'. Jezus opominja, da je to naivno in kratkovidno. Krivičnost, ki je sad zla, izvira v človekovem srcu, kjer so klice skrivnostnega popuščanja zlu. Da, človeka slabi globok vzgib, ki zavira njegovo sposobnost vstopati v občestvo z drugim, čeprav je po naravi odprt svobodnemu pretoku sodeleženja, znotraj sebe doživlja neko čudno gravitacijsko silo, ki ga sili v zapiranje vaše, v uveljavljanje sebe nad in proti drugim. Ta sebičnost je posledica izvirnega greha. Kako naj se človek osvobodi sebičnega vzgiba in se odpre ljubezni?
 
Zadnja desetletja se je zvrstilo v evropskem in svetovnem merilu tako na družbeni kot cerkveni ravni precej kongresov, namenjenih pravičnosti, ki ji pridružijo tudi temo mir, oboje pa povežejo s skrbjo za reševanje naravnega okolja. Sveto pismo že v Stari zavezi oznanja, kako rešiti okolje. Rešeno bo tam, kjer se bosta poljubila pravičnost in mir (Ps 85,11) in »naša dežela bo dajala pridelek« (v. 13).

Božja pravičnost neprestano daje dober zgled ljudem s tem, da ni preračunljiva, ampak tako velikodušna, da presega definicijo pravne ali distributivne pravičnosti in je do ljudi naravnost razsipna. Razsipnost v prid potrebnih postane krepost.

Do skrajnosti pravični ljudje so lahko še vedno egoisti, ker so do decimalk natančni in do dolžnikov nepopustljivi. Božja velikodušnost pa nas uči obdarovanja. Naj ne dajemo samo tega, kar smo dolžni dati. In ne pod pritiskom, pač pa svobodno.

Pravna in distributivna pravičnost sta potrebni kot red znotraj sveta. V krščanski misli, ki človeka v tem svetu že vseskozi usmerja nad ta svet, pa svetno pravičnost presega božja in človeška ljubezen.

Ob vprašanju, ali si je bolje želeti še dolgo živeti na zemlji ali pa si je bolje želeti kmalu umreti in preiti v večno življenje s Kristusom, apostol Pavel v drugem berilu (Flp 1,20–24.27a) obe želji potrdi kot dobri. Jasno je, da so naš cilj nebesa, vendar si Pavel želi še ostati tu, na zemlji, kjer je na slabšem (in včasih dela, to, česar noče!). Še živeti na zemlji si želi zato, da bi še veliko naredil za oznanjevanje evangelija.

Seveda pa med obema možnostima ne izbiramo sami. Bog izbere za vsakega to, kar je boljše. Zato je za nas vedno boljše izpolnjevati božjo voljo, kot streči lastnim željam. Božji načrti tako presegajo naše želje, kakor je nebo visoko nad zemljo.

»Moje misli niso vaše misli in moja pota niso vaša pota«. To podpira krščansko personalis tično spoznanje, da je Bog »popolnoma Drugi«. Zato to ni le filozofska misel, ampak lahko do njega vzpostavimo osebni odnos, dejavno ljubezen, vero in molitev. Pri posvetni pravičnosti se rado kaj zalomi. Tako so na sodišču raje pustili 'primer Noviča zastarati' kot da bi natančno ugotovili, ali je kriv umora ali ne. Nimajo dovolj (proti)dokazov.
Božje lastnosti ljubezni, miru in bogastva so tudi naš smisel življenja.
Ljudje, povezani z močjo namere, v svojem srcu vedo, da so se vsi navidezno čudežni dogodki v njihovem življenju zgodili, ker so v resnici že bili povezani z njimi. Če jih o tem povprašate, vam bodo odgovorili: »Seveda se je to zgodilo, saj tako deluje zakon privlačnosti. Ostani vibracijsko usklajen z Virom vsega življenja, iz katerega izviraš, in vsi drugi ljudje ter vse moči tega polja namere bodo sodelovali s teboj, tako da boš v življenje pritegnil to, kar si želiš.« Zdaj je čas, da tudi sami odkrijete, kako lahko manifestirate vse, kar si želite!

Wayne Dyer (2020) raziskuje namero (sansrt: dharma) kot sile v vesolju, ki omogoča, da se nekaj uresniči. To je prva knjiga, ki namero opisuje kot energijsko polje primerno za soustvarjanje svojega življenje. Najprej nam odkriva 7 obrazov namere, s katerimi se  uskladimo, da lahko njeno moč učinkovito uporabimo. Preseneča nas, kolikokrat si sami onemogočamo povezavo z njo. Dyer podobno kot Chopra nas uči, kako premagati najpogostejše ovire na poti povezovanja z namero. 

Joe Dispenza (2018) razkriva dobre razloge za učinek placeba, ki smo že mi sami, ko si dokažemo najmogočnejše zmožnosti zdravljenja, ustvarjanja čudežev in dolgoživosti!
Dispenza že od filma What the Bleep Do We Know!? leta 2004 poglablja in širi svoje delo v več smeri – vse odsevajo njegovo navdušenje nad ugotavljanjem, kako lahko ljudje uporabijo najnovejše izsledke s področij nevroznanosti in kvantne fizike – ne le za zdravljenje bolezni, ampak tudi za srečnejše in bolj izpolnjeno življenje. Žene ga prepričanje, da je lahko vsakdo od nas veličasten in ima brezmejne sposobnosti.
Avtor ves čas zbira trdne znanstvene dokaze z navdušujočimi vpogledi in s tem, ko širi obzorja mogočega, premika meje znanega. Znanost jemlje resneje od večine znanstvenikov, v tej osupljivi knjigi pa z najnovejšimi znanstvenimi dognanji na področjih epigenetike, nevroplastičnosti in psihonevroimunologije oblikuje logični sklep: vi in prav vsi ljudje oblikujemo svoje možgane in telo z mislimi, čustvi, nameni in transcendentalnimi stanji, ki jih izkusimo. Knjiga Placebo ste vi vas vabi, da s temi spoznanji oblikujete novo telo in si ustvarite novo življenje.
Potrebno je vztrajno branje, ker se nam upira ego, ki ugovarja neizogibnim spremembam za  preobrazbo. Dispenza ve, da ti občutki neudobja biološki odziv na razkroj starega jaza.
2. del knjige 'Placebo ste vi' nam prinaša meditacijske vaje, pri katerih se zaželeno konkretno uresniči. Brez težav lahko meditiramo sami neposredno preizkusimo pestro paleto zmožnosti, kako biti sam svoj placebo. Dispenza namerava spremeniti naša že biološko pogojena prepričanja in zaznave. Šele tako lahko navdušenje nad našo boljšo prihodnostjo uresničimo na snovni ravni. 
Ogorevc jo ocenjuje kot zelo dragoceno znanje, saj mi znanstveno potrjuje in razlaga učinek, ki ga imajo na nas sprememba razmišljanja, razreševanje vzrokov za težave in napačnih prepričanj, ki jih tudi sam prakticira v okviru karmične diagnostike.
Bruce H. Lipton (2020) nam predstavi svoje poskuse in poskuse drugih vodilnih znanstve nikov, ki natančno razlagajo mehanizme, s pomočjo katerih celice prejemajo in procesirajo informacije iz okolja. Posledice teh raziskav radikalno spreminjajo naše razumevanje življenja, saj nas učijo, da naše biologije ne nadzoruje DNK; namesto tega na DNK vplivajo signali iz celičnega okolja, vključno z energijskimi informacijami, ki jih oddajajo naše pozitivne in negativne misli. Ta združitev najnovejših in najboljših raziskav s področja celične biologije in kvantne fizike nam ponuja upanje in pomeni velik preboj, saj nas uči, kako lahko svoje telo spremenimo s spremembo svojih prepričanj.

Lipton (2020) nam odkriva:
- dejstva o »pametnih« celicah: zakaj in kako nas lahko naučijo veliko o umu in telesu;
- znanstvene dokaze, ki nam pokažejo, da geni ne nadzirajo biologije;
- vznemirljiva odkritja epigenetike, novega področja biologije, ki razkriva skrivnosti, kako okolje (narava) vpliva na vedenje celic brez spreminjanja genetskega koda; 
- več o celični membrani, ki predstavlja resnične možgane celičnih operacij, in zakaj je to pomembno za nas;
- težko predstavljiva odkritja kvantne fizike, ki imajo globoke posledice za razumevanje in zdravljenje bolezni – to novo znanje bo vodilo do izjemnih novih medicinskih odkritij;
- O biologiji optimalnih prepričanj govorimo, ker imajo pozitivne misli globok učinek na vedenje in gene le tedaj, kadar so v harmoniji s podzavestnimi programi;
- zakaj morajo celice in ljudje rasti in kako strah zaustavi to rast;
- zavestno starševstvo, kar je pomembno ne glede na to, ali ste starš ali ne, saj vam bo kot »nekdanjemu« otroku razkrilo vpogled v programiranje in njegov vpliv na vaše življenje;
- kako je Liptonovo razumevanje nove biologije pripeljalo do ugotovitve, da je treba povezati duhovno in znanstveno sfero, kar je bil zanj radikalen premik od dosedanje izobrazbe in izkušenj agnostičnega biologa.

Berger (2011) sintetizira najnovejše raziskave samoregulacije - kaj je to, kako deluje, kako vplivajo genetski in okoljski dejavniki na njegov razvoj, kako vpliva na socialno in akademsko usposobljenost v otroštvu in odrasli dobi, katere patologije se lahko pojavijo, če je nerazvita in kako bi ga lahko spodbujali pri otrocih. Berger (2011) povzema raziskave  kognitivne in socialne nevroznanosti, razvojne psihologije in nevrobiologije. Poudarja  možganske osnove osnovnih kognitivnih funkcij, ki omogočajo samoregulacijo. Ta knjiga je pomembna za raziskovalce v razvojni psihologiji, razvojni nevroznanosti in za vzgojitelje in učitelje, ki jih zanima premostitev med teorijo in prakso. 
Vse naše življenje postaja sčasoma spominjanje. Čim manj je novosti, več je spominjanja. Ko smo mrtvi se nas spominjajo le še sorodniki, prijatelji in znanci. Celo naša živa zgodovina postaja spominjanje. Kopičijo se arhivi, akumulirano je minulo delo, širi se knjižna (re)produk cija,.. in vendar se vsa ta produkcija sprevrača v odvečnost, nekulturo odmetavanja in zavračanja. Človek je posnemovalec – mimetično bitje. Iz te lastnosti izhajajo slaba tekmoval nost, nasilje, maščevalnost, zavist,  žrtvovanje, smrt. Z žrtvijo se družba začasno pomiri. Služi kot ureditev nereda. Vsak storilec je v tem, v čemer se čuti žrtvovanega, nedolžen. Sama želja po žrtvi ni slaba. Strah mi ubija želje. Jezus je bil umorjen in prostovoljno žrtvovan. Zanj se je zavzemal njegov Oče, mati Marija in morda še najmanj učenci. Bil je Jud, z njim sprejemamo del judovske, a največ občečloveške kulture. Satanovo posnemanje je karikiranje božjega kraljestva. Po Levy  Straussu moramo biti do tega, kar imamo najraje, najstrožji. Kolikokrat sem izgubil dobljene partije? Na napakah se učimo, če se pravočasno spomnimo, česa ne smemo delati.    
Vesel sem spomina na malega strica, Demšarja, ki je zaradi domobranstva pobegnil v avstrijsko Koroško in v Celovcu (p)ostal župnik. Zelo redkokdaj nas je obiskal. Malo je govoril. A pustil mi je nepozaben vtis, ker mi je postal po svoji teološki izobrazbi podoben. V mladih letih je bila visoka izobrazba moj ideal. Medtem ko se jaz gojil še posvetne upe na službo in poroko, je on gojil že nebeške. Medtem ko sem bil jaz še tovariš, je bil on že gospod. V poklicu duhovnika je bil bolj čaščen kakor jaz kot profesor. Ni menjaval krajev in služb kot sem jih sam. jaz sem z državo zamenjal tudi ideologijo. On pa je ostal konzervativec v konzervativni Avstriji, ki so jo moj oče, mama in Darinka imeli malodane za obljubljeno deželo. Imel je sicer nekaj skušnjav, a tudi jaz nisem bil brez njih. Morda bi prišel na pogreb mojega očeta, vendar je umrl prej kot on.  Živel je mirno, blagoslovljeno in urejeno življenje.  Prišel se je poslovit od mojega očeta, ki je edini še ostal od njegovega sorodstva. Dejal mu je »Miran, drži se« in se prijel z obema rokama. 
S tem se je poslovil tudi od vseh nas, njegovih zanamcev, ki se prav tako 'moramo držati' v času koronakrize. Na ta način ponovno zbiramo, kar je bilo že zbrano, raztreseno in pozab ljeno. Z obiskom pokopališča je ta akt spominjanja kot ponovnega zbiranja in osmišljanja izvršen v svoji nepopolni popolnosti. Na kakšen način se sicer spominjamo 'življenja kot izvrševanja' (Heidegger). On je svojo držo duhovnika izvrševal in izpovedoval s širjenjem poslanstva za to, kar prihaja in za tiste, ki prihajajo. Tako sam, onkraj domovine, ni bil nikoli sam. Kot tujec je bil vedno že doma. Ni storil nič posvetnega in vendar je že vse storjeno. Bolečina nedoživetega je postala slava preživetega. Ničesar nam ni neposredno odpuščal in vse nam je odpuščeno.       
V hinduskem jeziku je 'surat' pozornost, 'šabd' pa je zvočni tok, ustvarjalno življenjsko počelo, ki prežema celotno stvarstvo in je v vsakem človeškem bitju. »Šabd je ime, beseda, ustvarjalna sila, duhovni zvok, svetloba, logos, sveti duh, mojster, slišni življenjski tok, zvočni tok in glasba (nebeških) sfer« (Singh, 2018). Sant Kripal Singh razlaga, da je Surat Šabd joga preizkušena starodavna metoda meditacije na notranji zvok za spoznanje samega sebe. Bistvo 'Surat Šabd joge' (znane pod imenom Sant Mat) v tem delu osvetljujejo zanimivi citati iz različnih religij in duhovnih tradicij, ki kažejo, da je to vedenje univerzalno in je znano že tisočletja. Transcendetni zvok in svetloba sta prvotni pojavni obliki Boga, ki se razodeva v stvarstvu. V svojem brezimnem stanju Bog ni niti svetloba niti tema, niti zvok niti tišina. Ko pa prevzame obliko, sta svetloba in zvok bistveni lastnosti" - Sant Kirpal Singh.
Dejavnik, ki najbolj izvorno in temeljito vpliva na sprejemanje resnice, niso niti znanstvene metode niti formalna logika, ampak način, kako človek živi in biva. Filozofija ni gradnja teoretičnih sistemov, temveč iskanje pristne in za tu-bit značilne drže bivanja, ki omogoča razodetje biti, resnice. »Filozofija uči ravnanja, ne govorjenja,« pravi Seneka (Epist. 20, 2). Tako kakor grški filozofi se tudi Heidegger nagiba k prepričanju, da je filozofija bivanjski način oziroma način življenja. Resnica se živi. 
Žal naši etablirani zgodovinarji na univerzitetnih položajih, raziskovalnih ustanovah in še kje še vedno ne izdajo merodajne izjave o naši zgodovini NOB: o čem so dosegli skupni konsenz, o čem se razhajajo in kaj je ostalo nepojasnjeno. Sami se gredo 'strokovnega vrtičkarstva', nepoučeni pa 'izmenjujejo' svoja vedno ista subjektivna samoomejujoča prepričanja, čeprav je jasno, da je to, kar smo se učili v šoli že davno postalo nezadostno. Z nalepko 'revizionizma' si ne moremo nič novega razložiti in preseči dosedanjih predsodkov.  Do nedavna si nisem predstavljal, da bo soočanje s (preteklo) realno zgodovino tako boleče. Zdaj vidim, zakaj. Ker je v njej domala vsa naša avtobiografija. A zgodovina ne čaka tistih, ki niso preživeli travm preteklosti. Vendar pa so prav tisti, ki si ne priznajo svojih dosedanjih napak, nevarni zase in za druge, da ponovijo že znane zgodovinske napake vojne, nasilja oz. vsiljevanja svoje volje in to v imenu demokracije. Od kod piscu eseja ideja, da bi moral dr. Peter Štih opraviti še dva izpita, na katerih je tokrat padel? Saj zgodovinopisje ni stroga, enoznačna, pozitivistično scientistična znanost po matematično-logičnem modelu. Zato je samozaslepljeno ne videti pozitivnih rezultatov dobrih namenov Izjave SAZU o slovenski spravi. Zadnja avtorjeva beseda je 'pozaba'. Nova spodbuda pa je 'prebuditev k uresničevanju' kljub temu, da je še nedorečena. Če bi se pojav NOB docela ujemal z njegovim bistvom, potem nobena znanost o njem ne bi bila več potrebna. Skratka: strokovno znanje je relativno, zato ga nekateri radi absolutizirajo in reducirajo na vsakdanje predsodke. 
Marionovo delo Prolegomena za dobrodelnost ima naslov 'Namen ljubezni' in se nanaša predvsem na intencionalnost in fenomenologijo. Marion pod vplivom Emmanuela Levinasa raziskuje človeško idejo ljubezni in njeno pomanjkanje opredelitve: 'Z ljubeznijo živimo, kot da bi vedeli, za kaj gre. Toda takoj, ko jo skušamo opredeliti, ali pa se vsaj približajte s koncepti, se nam oddaljuje.' To je podobno kot čas pri Avguštinu. Začne z razlago bistva zavesti in njenih 'preživetih izkušenj'. Paradoksalno je, da se zavest ukvarja s predmeti, ki so vnanji in jih ni mogoče zmanjšati za zavest, vendar lahko dojamejo le njihovo 'interpretacijo' predmeta; resničnost predmeta izvira samo iz zavesti. Ljubiti drugega pomeni ljubiti lastno predstavo o drugem ali 'preživete izkušnje', ki se v zavesti pojavijo zaradi 'naključnega vzroka' drugega: »To ljubezen  moram  imenovati moja ljubezen. To ne bi očaralo mojega idola, če mi najprej, kot nevidno ogledalo, ne bi predstavljalo podobe samega sebe. Ljubezen, ljubljena sama zase, se neizogibno konča kot ljubezen do samega sebe. Marion verjame, da je namernost rešitev tega problema, in raziskuje razliko med Jazom,  ki namerno vidi predmete, in Jazom, ki ga namerno vidi nasprotna zavest, drugi, ne glede na to, ali je meni všeč ali ne. Marion drugega opredeli s svojo nevidnostjo; predmete lahko vidimo skozi namernost, v nevidnosti drugega pa  se  vidi. Marion to nevidnost razloži z zenico: 'Tudi pri pogledu, ki cilja objektivno, učenec ostane živo zavračanje objektivnosti, nepopravljivo zanikanje predmeta; tu prvič, sredi vidnega, ni videti ničesar, razen nevidnega in nenamernega prazno ... moj pogled prvič zagleda neviden pogled, ki ga vidi'.' Ljubezen je osvobojena namernosti. Je teža nevidnega pogleda tega drugega nad svojim, križ lastnega pogleda in drugega in 'nenadomestljivost' drugega. Ljubezen je, da se 'tam predate brezpogojni predaji ... noben drug pogled se ne sme odzvati na ekstazo tega drugega, izpostavljenega v njegovem pogledu'. 
Pregovor 'acta, non verba' velja za tiste, ki se učijo iz dejanj, drugi pa se učimo iz besed. 
Ob propadu nove Jugoslavije se je pojavila hiperinflacija, ki se morda napoveduje tudi v bližnji prihodnosti. So kriptovalute njihovo nadomestno kritje ali pospešek?   
V slogi je moč (lat. Ubi concordia, ibi victoria) in to na način, da smo vsi za enega in je eden za vse (unus pro omnibus et omnes pro uno). Carum rarum – kar je redko, je dragoceno. Iz tega je izpeljano majhno je lepo. Množičnost pogosto kaj pokvari. Fortis est qui se vincit. Aljehin je npr. prenehal piti, da je lahko premagal Capablanco.  
Avtor navaja Trumpove napake pri upravljanju s koronakrizo. Meni, da je svoboda posameznika odvisna od pomoči drugih. Za resnico se je treba potruditi, ker ni samoumevna. 
Jungovi citati o zavedanju so:
»Vse, kar nas iritira pri drugih, nas lahko vodi k razumevanju sebe.«
»Srečanje dveh osebnosti je kot stik dveh kemičnih snovi: če pride do reakcije, sta oba spremenjena.«
»Čevelj je prav eni osebi, drugo pa žuli; ne obstaja recept življenja, ki bi vsem ustrezal.«
»Samo naša dejanja razkrijejo, kdo smo.«
»Če želimo karkoli spremeniti pri otroku, moramo najprej pogledati vase, če ni to nekaj, kar bi morali spremeniti v sebi.«
»Vsaka oblika odvisnosti je slaba ne glede, ali je mamilo alkohol, morfij ali idealizem.«
»Ne morem reči, da verjamem. Jaz vem! Imel sem izkušnjo, ko me je zaobjelo nekaj, kar je mnogo močneje od mene, nekaj, čemur ljudje rečejo Bog.«
»Poznavanje svoje lastne teme je najboljši način za obravnavanje teme drugih ljudi.«
»Znanje ne sloni samo na resnici, ampak tudi na napakah.«
»Ljudje potrebujemo težave, da bi ozdraveli.«
»Ne bi se smeli pretvarjati, da razumemo svet samo z intelektom. Sodba intelekta je samo del resnice.«
»Ali je sploh potrebno opozoriti na azijski izvor krščanstva?«
»Vsak poskus določiti naravo podzavesti ima enake probleme kot v atomski fiziki: že samo opazovanje spremeni opazovani objekt. Trenutno ne obstaja objektivni način določitve prave narave podzavesti.«
»Podzavestni um vidi pravilno tudi, ko je zavestno sklepanje slepo in nebogljeno.«
»Navkljub materialistični težnji razumeti psiho kot refleksijo ali zapis fizikalnih in kemičnih procesov, ne obstaja niti en sam dokaz te hipoteze.«
Umetnost (učenja) je dolgo, življenje je kratko (lat. Ars longa, vita brevis), priložnosti so mimobežne in njihova presoja je nezanesljiva. Zato ponavljajmo, da na pogumnih svet stoji. Zares zaživimo, kadar smo pogumni za avanturo. Res je, da je to pretežno v mladosti. V starosti iščemo pretežno varen pristan.  
Bog je ime za najboljše v našem življenju. Če hočeš biti ljubljen, ljubi (si vis amari, ama!) Sanjalo se mi je, da sem med liliputanci in velikani ljubezni. Potrebna je umetnost počasnosti, kajti tempo ubija (ang. It is pace, that kills)
Pregovor ‘nikoli ni prepozno’ je delno v nasprotju z drugim ‘priložnost zamujena, ne vrne se nobena. Kadarkoli odnehaš, je prezgodaj. Verjamem, da se priložnost v določeni modifikaciji še vrne.  Zakaj se nobena juha ne poje tako vroča kot se skuha? Ker se vsak problem na nek način razrešuje.  Jezus večkrat pravi ‘ne bojte se’, ker se upanje ne osramoti, ko ga prežema ljubezen, ki vse prenese,... 

5.1 Najina potovanja po svetu
Ni moj namen objavljati potopise, sicer bi o tem napisal celo knjigo. Želel sem opredeliti nekaj primerov dobre prakse, da bi videli, kako deluje zgodovinski spomin. Najina romanja sem opisoval posebej.  Verjamem pa, da bi se nekateri zadovoljili že z njimi, ker so jim potovanja, naj bi bila čim pogostejša in lepša  skoraj edini smisel življenja. V tem duhu se jih spominja Tončka. V Braziliji in na Tajskem je bila službeno že sama. Premalo sem sledil izreku variatio delectat. Zaradi zanimivosti novih krajev, običajev in spoznanja ljudi Tončka stremi po izletih. 
S Tončko pri izbiri potovanj po svetu nisva bila sistematična. S stališča ustavitve potovanj v zadnjem letu koronakrize se je pokazalo, da bi si lahko ogledala več zlasti izvenevropskih držav. V Afriki sva si ogledala Egipt, Maroko, Tunis, Džerbo, v Aziji Kitajsko, Iran, Gruzijo, Turčijo v LA sva videla Mehiko. V Ameriki sva videla ZDA z  Novo Mehiko. V Evropi sva videla skoraj vse države. S potovanji po svetu sva s Tončko osvojila mimobežno nekaj druge zgodovine z evropskih in neevropskih držav, nekaj kulture in kulinaričnih običajev. to je postalo del najine avtobiografije. Težko bo, če tega ne bo več. V zadnjem letu je nastala popolna blokada celo slovenskih term.  To so bila obenem potovanja duše. Obenem pa so morda tudi najini predniki posthumno začutili, kaj bi se še vse dalo, a za to niso imeli priložnosti. Po internetu se da virtualno nadomestiti to, za kar se nisva odločila. Tako sem bil v Azerbajdžanu, Mongoliji, Antarktiki. Turčijo in Grčijo z raznimi otoki sva ponavzočila. 
Na Hrvaškem sva bila večkrat zlasti na dalmatinskih otokih in v Istri. Širše zadrsko področje je bilo naseljeno že v pradavnini. Nahajališča te zgodnje kulture datirajo od starejše kamene dobe. Iz dobe neolitika pa so z arheološkimi raziskovanju našli številna človeška naselja. Na obrobju današnjega Zadra so se taka naselja nahajala na področju Arbanasa in Puntamike. Na Kreti smo bili z družino še v prejšnji Jugoslaviji. Sledili smo izvoru minojske civilizacije. V l. 2021 pa sva s Tončko dala prednost reparaciji obstoječega pred preparacijo oz. pripravo novega sveta, običajnemu pred izjemnemu romanju, kar bi bilo izvedljivo.  
Minojska (po legendarnem kralju Minosu) doba je obdobje predhelenistične bronastodobne civilizacije na Kreti v Egejskem morju. Trajala je od 2600 do 1450 pred našim štejem, ko je prevlado nad otokom prevzela mikenska civilizacija. Glede na materialne ostaline lahko minojsko civilizacijo označimo kot vojaško družbo, osredotočeno na čaščenje boginje. 
Na prvomajskem izletu po Dalmaciji sva naletela na Krkine slapove, Trogir in Zadar. Pred naseljevanjem ilirskih plemen, so ta prostor naseljevala pradavna mediteranska ljudstva iz njihovega predindoevropskega jezika pa zelo verjetno izvira tudi ime naselja Jader,  Jadra ali Jadera, ki so ga potem prevzele tudi druge civilizacije. Ime naselja se nanaša na nek pradavni hidrografski pojem.
Ilirsko naselje je iz 9. stoletja pr. n. št., ki je bilo že v 7. in 6. stoletju pr. n. št. pomembno središče ilirskega plemena Liburni, katerim je bila zadrska luka izhodišče za številna trgovska potovanja in varen pristan. Jadasini kot stanovalci Idasse ali Jadere so prvič omenjeni leta 384. pr. n. št. na grškem napisu iz Farosa (današnji Stari Grad na Hvaru) kot zavezniki hvarskih staroselcev v boju proti grškim kolonistom. Grški geograf Skilaks Skarianderis opisuje Zadar z imenom Idassa, Jadar, prebivalce pa imenuje Jadasinini.
Sredi 2. stoletja pr. n. št. zadrsko področje postopno osvajajo Rimljani, ki se naselijo v Zadru. Kolonijo rimskih državljanov - Colonia Julia Jader - je v letu 48. pr. n. št. najverjetneje osnoval sam Julij Cezar. Zadar je postal samostojni municipij odsluženih rimskih vojakov, ki jim je bila poleg mesta dodeljena tudi zemlja za obdelovanje.
Jader je bil urejen po vseh pravilih rimskega urbanizma: pet vzdolžnih in večje število prečnih ulic je kazalo pravilno mrežo mestnih komunikacij, ki so delile mesto po strogem geometrijskem redu na pravokotne četrti - insule. Na zahodnem koncu mesta je bil grajen glavni trg - rimski forum, ob njem na nekoliko višjem delu pa kapitol s templjem. Kapitol je bil omejen z enonadstropno, forum pa z dvonadstropno verando. Na prostoru obrnjenem proti morju je bil gospodarski trg - emporij. Rimski Jader je bil zaščiten z močnim obzidjem, na več mestih ojačenim z monumentalnimi stolpi, imel je javni vodovod z vodo iz 40 km oddaljene Vrane, sistem kanalizacije, terme in druge elemente visoko razvitega urbanega življenja. Predpostavljajo, da je bil na področju rimskega Zadra tudi amfiteater in gledališče.
S preseljevanjem ljudstev in prodorom barbarov je prišlo do postopne stagnacije Zadra. V 5. stoletju je  mesto pod oblastjo Vzhodnih Gotov popolnoma propadlo. Zadar je v tem času (6. stoletje) skoraj gotovo doletel tudi močan potres, v katerem so se porušili celi kompleksi rimske arhitekture. Med 4. in 6. stoletjem se v Zadru razvija tudi nova religija - krščanstvo; mesto dobi škofa, gradi se novo versko središče severno od foruma z baziliko in krstilnico in drugi sakralni objekti. Po odhodu Vzhodnih Gotov s področja Dalmacije leta 537 in dokončnega propada Zahodnega Rimskega cesarstva, Zadar pade pod oblast Bizanca. Istočasno začnejo prodirati Avari in Slovani, ki so v zgodnjem 7. stoletju popolnoma porušili in opustošili Salono (rimsko mesto blizu Splita), tako da Zadar, kot edino mesto, ki se je uspelo obraniti pred napadi novih osvajalcev, prevzame vlogo novega upravnega središča Bizantinske province Dalmacije. Po l. 1918 prevzame vlogo glavnega mesta Dalmacije Split.
V začetku 9. stoletja se je v Zadru odvijala živahna diplomatska aktivnost škofa Donata in mestnega kneza Pavla v sporu med Frankovsko državo Karla Velikega in Bizantinskega cesar stva. Trdnjava sv. Mihovila je bila zgrajena v 10. stoletju, ime pa je dobila po cerkvici sv. Mihovila, ki je bila v srednjem veku zgrajena nad mestom. V 16 stoletju je branila Šibenik pred Turki, v sredini 19. stoletja pa je izgubila svoj prvotni namen in zato začela propadati. Poleg te trdnjave so Šibenik varovale še trdnjave Sv. Ivana, Šubićevac in Sv. Nikola.
V Šibeniku je še vrsta kulturnozgodovinskih spomenikov: palača Foscolo, mestna loža, škofovska palača in spomenik stavbeniku Juraju Dalmatincu. Največji in najpomembnejši arhitekturni spomenik je katedrala sv. Jakova. Katedrala je v celoti zgrajena iz kamna in kamnitih plošč brez uporabe vezivnih materialov. Vpisana je v Unescov seznam svetovne dediščine. Tam sem doživel enkratno mašo. Franki so za kratek čas osvojili Zadar, a je bil z mirom iz Aachna leta 812 vrnjen Bizancu. Po operaciji Oluja l. 1995 je mesto lepše urejeno, ima Ploščad Pozdrav soncu se ob sončnem zahodu svetlika in morske orgle, ki ob močnejšem valovanju igrajo. 
Mislil sem na privlačnih pokrajinskih razdaljah kot na blizu in daleč, tukaj in tam kot končno in neskončno bitje, tostran in onkraj obzorja od Schumanna do Schumana, od Halloween-a do Reformacije in ramadana, od Grand  Place-a do evropskega parlamenta. Sledil sem slavnim spomenikom zmage Evrope – od arc de triomphe, Brandenburških vrat do Cinquantenairenant-a. Prispel sem od naše gospe (la notre damme)  v več znamenitih krajih do moje čudovite gospe, od intolerable cruelty (tudi istoimenski film) do juissance de la juenesse (fr. uživanje mladosti) in (angl. + fr.) reconciliation. Društvo mrtvih pesnikov. Uvrstil se je med anale brezbežnih obzorij literature. Njegov občudovanec France Balantič se je kot drugi slovenski pesnik prvič uvrstil na državno proslavo l 2021.  

Pojdimo dalje po romarski poti iz (Zlate) Dobe v dobo, iz Srednjeveškega pasiona do postmodernih povezav.  Cestni zamaški in prometne nesreče so danes obeležje praznika Vnebohoda. A kako bi še drugače z zemeljskimi očmi lahko videl Nebeško kraljestvo? Iz vsepovsodja prihajam in tja se vračam znotraj Četverja sveta (zemlje in neba, smrtnikov in bogov po Heideggerju). Prihajam iz sveta, kjer ni več znanih kažipotov, kjer ni več starega in je vse novo, zanimivo, nenavadno v dobrem in v slabem, iz sveta neke druge civilizacije, ugani kje, ugani kdaj in ugani čemu. Z ga. Živo Kam sva potovala iz Ljubljane do Trsta in leto pozneje z g. Šerbeljem do Ptuja. Oboje je bila duhovna obogatitev. 
Moto: Samo življenje ve, kaj je smrt
Samo zvezde vedo, kaj je noč.

Pomnenje obsega tudi osebna imena in njihovo astronumerologijo. Pri meni gre za spominjanje tega, kar sem že pozabil, ker sproti pozabljam to, česar naj bi se še spomnil. Navzoče refleksije spomina niso niti osebni dnevnik, ki sem ga nekoč bolj redno in zavzeto pisal niti niso povzetki mojih del, ki tudi že obstajajo.    
Na čem je poudarek Miran ali Bogomir? Ob imenu Bogomir; dober spomin mi pomaga  iskati resnico. Z izdelanim načinom opazovanja in analiziranja se nobena stvar ne bo izmuznila. Ukvarjam se z odkrivanjem skrivnosti, ki zahtevajo globoko razumevanje določenega področja, zato tu lahko postanem avtoriteta. Pritegne me področje spiritualnega, zato sem o tej temi napisal več e-knjig. Pri opravljanju delovnih nalog nastopam precej racionalno. Najbolje delujem sam doma na svoj način. Pred prijatelji sem skrivnosten, saj le delno vedo, kaj počnem. Na stara leta se počutim umirjeno in izpolnjeno. Moja introvertira nost mi lahko povzroči več škode kot koristi. Zapiranje pred zunanjim svetom lahko povzroči kasnejše nerazumevanje z ljudmi, ki me obkrožajo. Zato lahko postanem netoleranten in preveč kritičen. Na čustvenem področju se lahko pojavijo težave, saj čustev ne znam pokazati, kaj šele, da bi jih negoval. Numerološka analiza imena Miran Miran  je 13 oz. 4. Ključne besede števila 4: materialni interesi, strukturiranost, denarni posli, ustvarjanje trajnih temeljev, delo, poslovni uspeh, stabilne finance, rutinska opravila, organiziranost, izoblikovanje zamisli, učinkovitost, telesna dejavnost, skrb za zdravje, omejitve, pomanjkanje zabave in vznemirljivosti. Ni nenavadno, da sem za doktorat predstavljal trdo delo in si postavljal trdnih temeljev na PI. Je vir energije za organizacijo in delo v podjetjih. Njegova narava je hladna, intelektualna, počasna. V imenu predstavlja disciplino, v numerološkem ciklu pa omejitev zaradi potrebe po trdem delu. Število 4 predstavlja zakon pravice brez usmiljenja, strpnosti ali sočustvovanja.
Uravnovešena energija števila 4 se izraža kot: produktivnost, zanesljivost, gospodarnost, previdnost, discipliniranost, neoporečnost, metodičnost, analitičnost, resnost, uravnoteženost, lojalnost, razumnost, vztrajnost. Pretirano izražena energija pri številu 4 se izraža kot: togost, ozkosrčnost, neprilagodljivost, grobost, puščobnost, otopela čustva, nepopustljivost, provincialnost, prevelika odkritost, drobnjakarstvo.
Še pišem osebni dnevnik dogodkov, zamisli. Šele povratno pozorno branje deluje kot trajni spomin. Krizne čase sva s Tončko previharila. Krizo parov sem orisal v e-knjigi Iskanje orientacij v ljubezni. Pari imajo radi igre moči, ki pa jih drago stane. Da nas drugi ne bi videli nemočne, se delamo prekomerno trdne, močne. Da nas drugi ne bi imeli za nevredne, poskušamo dokazati, kako vredni smo, kako koristni. Da sami pri sebi ne bi občutili npr. nevrednosti, se lotevamo stvari, ki nam dajejo občutek vrednosti, da dobimo pohvalo. 
Večkrat namreč svoje zanikane (na nezavedni ravni) lastnosti projiciramo v drugega (ne da bi se tega zavedali) in jih le temu tudi pripišem, kar pomeni, da svojo lastnost tako globoko zanikam, da me zmoti že sam najmanjši opomin nanjo. Tu mislim predvsem na lastnosti, ki so za nas  'slabe'. Različni ljudje nam prebujajo različne občutke. Na nekaj »se ujamem« in na podlagi tega kasneje delujem. Se kdaj vprašamo, kako se jaz počutim ob tebi, kaj mi prebujaš in kako reagiram nate v določeni situaciji? Če se tega ne zavedam, je velikokrat ravno ne-zavedanje, kaj nekdo v meni prebuja, vir konflikta. V tem primeru je nekdo v meni prebudil nekaj, kar je del moje preteklosti in vir moje bolečine, pa tega morda sploh ni vedel/a. Tako se vedno bolj zapletamo v konflikt, ne da bi ga konstruktivno reševali. Ravno obratno, poglabljamo ga. Različni ljudje oddajajo različna sporočila, ne da bi to sploh vedeli, zato se ob nekom počutim tako, ob drugem spet drugače. Kaj nas bo pa najbolj nagovorilo, je v veliki meri odvisno tudi od vzdušja iz katerega prihajamo, tako se bo nekdo takoj počutil ogroženega in napadenega v situaciji, kjer dejansko nihče ne napada, zato bo ostro odreagiral. Smo soustvarjalci odnosov v dobrem in v slabem. Tončka mi daje jasne povratne informacije.  Kot Darinka sem tudi sam premalo odločen pri izražanju svojih želja, potreb in zamisli naglas. Od naših življenjskih izkušenj je odvisno, če verjamemo ali ne, da lahko nekaj korenito spremenimo. Tukaj je potrebno precej samokritičnosti, da odkrijemo svoje 'sence' in iz njih kaj naučimo. Najslabša točka je, če imata oba samoomejujoče prepričanje, da se nič ne da. Kdo nas bo obvarovalpred ugovorom reptilskih možganov? Sveti duh tolažnik. Za dobro preživetje v odnosih je potrebno občutiti in vedeti, kje je naš vir bolečine, povedati naglas svoje želje, potrebe, postavljati meje sebi (kaj čutim, do kje mi je še o.k.) in drugemu (to pa mi ni več o.k.), hkrati pa slišati in čutiti svojega sopotnika, prijatelja… 
Vsak naj se vpraša, kaj lahko naredi, da nam bo bolje in ne, da le čakamo, kaj bo drug naredil. Si sploh upamo povedati, kaj želimo, kaj pričakujemo… Nam je bilo to sploh kdaj dovoljeno?… Več, ko bomo odkrili o sebi, kdo pravzaprav sploh smo, bolje se bomo počutili v medosebnih odnosih, ker se bomo naučili poskrbeti zase in s tem tudi za drugega. Sanjalo se mi je o tem, da bi nam morala RKC predstavljati koncept krščanske vere. To je osebno ljubeča trinitarična vera. Žal smo le transakcijsko solidarni. 
Eno v minljivem: Minil je severni sij, minilo je že polnočno sonce z najinega potovanja po Skandinaviji, izteka se svetloba v avgustu, ciklame so posejane po bregovih in v gozdovih. Na  rjavo podlago med zelenimi listi se sklanjajo lila zvončasti cvetovi. Zrak je odišavljen z njihovimi vonjavami. Med ‘jaz in ti’ pa poteka barviti mavrični lok želja. Ko se spomin tem dogodkom posveča, jih ovekoveča, da bi bilo obema lepo.  Vedno znova šumijo gozdovi domači, vedno znova pritekajo nove vode in novi časi in z njimi se vedno znova rojevamo mi.    
Skupna značilnost ljudi, ki rabijo pomoč, je izjemno nizek občutek lastne vrednosti – prepri čani so, da so slabi. Če imaš tako mnenje o sebi, se bo to pokazalo že pri izboru partnerja – izbral si boš takšnega, za katerega boš menil, da si ga lahko privoščiš. In to bo nekdo z napako. 

Po patru Leopoldu povzemam iz njegovega biblijskega krožka, da se je treba varovati nezadovoljstva (ne pustim si nič reči), nestrpnosti (vpitja) in prevelikih pričakovanj. Vse to so sadovi nehvaležnosti. V postnem času, ki je čas milosti in rešitve, se je treba premagovati:
-v zavisti. Zavist je demonska zadeva, je ošabnost in napuh, ki ne dopušča, da bi bil naš bližnji uspešen in srečen. Zavist je pripeljala demona – zlodeja – do človeka, da ga je zapeljal k odpadu. Zavist obvladamo s tem, da se veselimo tuje sreče in radosti;
-v površnosti. Jezus in za njim Pavček pravita, da je treba vztrajati do konca;
-v laži. Laž je naslednja točka postne vaje, ki je nasprotje od resnice. Z lažjo postavljamo Jezusa na laž, ki je rekel: »Jaz sem resnica«. Poskušajmo v tem svetem postnem času preživeti ob sredah in petkih ob kruhu in vodi;
- v neprijaznosti. Neprijaznost je lahko zelo boleča za vsakogar kjer koli in kadar koli. Če hočemo biti kristjani v pravem pomenu besede, potem moramo graditi svoje življenje na globokih temeljih, ki  je ljubezen, kakršno uči Jezus in vseh drugih slabostih.
5.2 O zavedanju pomena poklica in poklicanosti
Imam bogat spomin na svoje raziskovalno poklicno obdobje, medtem ko je na šolsko pouče valno obdobje manj slikovit. Menim, da ste tudi ve svojo poklicno kariero že dopolnile, obču tek poklicanosti za vnuke in bodoči rod pa nam je še ostal. Pomaga dnevno ogrevanje za kakovost dneva z molitvijo in za šah s preigravanjem mojstrskih partij.  Nekaj se učim tudi iz lastnih napak. Če se hočemo vpisati v dober spomin vnukov, moramo biti tudi požrtvovalni, a ne na svojo škodo. To je dokaj zahteven projekt služenje, ki meji že na poslanstvo.   
Fantki s(m)o (bili) poredni otroci. Martin pri 4 letih prireja scene, s svojim preglasnim cviljenjem osramoti starše ali naju. Spominjam se, da sem se pri 4 letih mami izgubljal, kakor se je David upiral mamici in pri meni izsiljeval igre remija, Simon je bil prav tako maksimalno neubogljiv. Obredi (ang. rituals) so ponavljajoči slovesni dogodki (rojstvo, poroka, smrt,...)

Brez vnukov bi gledal pretežno v 'včerajšnji svet' Štefana Zweiga. Dobi odpiranja, ko je bilo skoraj vse dovoljeno in dostopno sledi doba zapiranja zaradi raznovrstnih kriz. Politiki reagirajo zgolj 'pragmatično' glede na norme statističnih raznobarvnih regij, pri katerih se pri črni ali rdeči vse zapre, pri rumeni se malo odpre. Globalnega upanja pa ni. Prevladujejo grožnje, če ne virusne politične. Razumljivo je, da ljudje s temi pragmatičnimi in neprostovoljnimi samoomejevanji nis(m)o zadovoljni.  Pogreb 99 letnega princa Filipa v VB sem si ogledal z veliko nostalgijo. Bil je admiral z odličji in primer za zakonsko zvestobo kraljici Elizabeti, ki se oblači v mavričnih barvah za vsako priložnost drugače. Kraljica se je zahvalila vsem milijonom udeležencev, ki smo Filipa spremljali na zadnji poti. Gledalci pa smo hvaležni kraljici, da je pogreb tako natančno in harmonično organizirala. Zdelo se mi je kot bi pokopali angleško veličino. Obojestranska hvaležnost pa 'dela življenje lepo'. Nekako je bilo to moje delno slovo od izstopa VB. Veliko mi je pomenilo, da sem lahko govoril na simpozijih v angleščini in da smo se z britanskimi kolegi v pismih naslavljali z 'my dear'. Bo angleščina kot lingua franka kot sporazumevalni mednarodni jezik utonila v pozabo? Se bo britanski steber demokracije sesul? Zavedal sem se, da bi mi navzočnost VB v EU pomenila več. Tako pa mi je pogreb simboliziral njen izstop, nemožnost, da bi s svojo močno držo so-ustvarjali skupni svet. Kaj vse sodi v včerajšnji svet mi pove to, česa vse več ne bo. Že mlada Hannah Arenndt je spesnila verz: minevajo minute, prehajajo dnevi, ostaja pa obstoj. Pozneje se je zavedala izvorov totalitarizma – nacizma-stalinizma, ni jih pa mogla izkoreniniti. Razvijala je filozofijo politike ob Eichmannu in drugih ekscesih.  Smo že so-navzoči pri umiranju in rojevanju drugačnega sveta. manjka pa še vizija, kaj bo odnesel in kaj bo drugi prinesel. Imamo poslanstvo 'prinašanja evangelijskega veselja v svet.        
Isti poklic zato na različnih družbeno in osebnostno razvojnih stopnjah  različno pomeni. Določen poklic ima dobre in slabe strani ne le zaradi samih del in opravil, ki jih vsebuje, ampak tudi zaradi orisanih okoliščin. Poklic je nastal z delitvijo delo in bo z njeno odpravo verjetno tudi izginil. Poklic izhaja iz 'klica boga' v stan, ali iz klica človekove notranje narave ali družbenih okoliščin. Pri analizi poklica intelektualca naletimo na Sokratov primer klica dajmona (vesti) proti določeni dejavnosti. Zaradi uravnavanja svoje dejavnosti po vesti je bil Sokrat filozof, ni bil pa politik. To seveda ne pome ni, da se politik ne more  ravnati  po svoji vesti, pomeni pa neuresničljivost modela kraljev-filozofov. Sokratov primer je aktualen za vse tiste, ki iščejo svobodne poklice. Opravljanje poklica je med usodo in slučajem. V prvem primeru gre za  nepopravljivo zmoto ali podrejenost določeni metafizični naravi, v drugem pa gre za poklic kot 'act  gratuit', ne premišljen  izbor. V nobenem primeru ni mogoče najti zakonite poti do poklica. V prvem primeru je ta pot že vnaprej določena, v drugem primeru pa je tako prepredena z mnogoterimi dejavniki, da je ni mogoče videti. Tako poklicno usmerjanje kot poklicna vzgoja morata  upoštevati individualne interese in družbene potrebe. Načrt  razvoja daje prioritete eni ali drugi značilnosti ali obema hkrati. Vemo pa, da šola ali kaka druga ustanova ne more  upoštevati hkrati težnjo k socialni enakosti in ekonomski učinkovitosti.  Oboje ni uspevalo niti v kapitalizmui, niti v socializmu.
Čemu opravljati poklic (gr. klesys, lat. vocatio, nem. Beruff, ang. job)? Kar nas kliče, tistemu smo tudi zavezani. To se nam vrača kot spomin in zaradi nedokončanosti opomin. Zaradi sebe in drugega. Vrednote in motivi se pojavljajo v ciljni dejavnosti. Nesmotrno življenje se mi zdi nesmiselno. Nisem domislil odnosa med učinkovitostjo in kakovostjo. Posameznik najde svojo samorealizacijo v poklicu, če je poklic pojmovan personalistično. Humanizem se v meščanski družbi ne more realizirati, ker je človek samo parcialen. Zato Marcuse (1977) polemizira proti Webrovemu pojmu racionalnosti. Zahodni um postane ekonomski um kapitalizma, formalen, ker je inkarniran v  znanosti in tehniki in iracionalen,  ker razvije  destruktivne sile. Nameni in interesi ob lasti ne prihajajo od zunaj v tehniko, ampak so že v njej inherentni (Marcuse, 1977; 207). Z Marcusejevimi stališči je polemiziral Habermas (1986). Racionalnost dobi dvojni pomen - po eni strani gre za rast proizvajalnih sil in tehnične kontrole, po drugi  pa za  emancipacijo,  individualizacijo  in komunikacijo.  Habermas razlikuje med instrumentalno in ciljno racionalnostjo. Instrumentalna racionalnost in odnosi kaj hitro vodi v nihilizem oz., kot sam pravi, v kolonizacijo življenja. Nujno, odtujeno, plačano (mezdno) delo in  kreativno,  izvorno, neplačano, neprofesionalno delo.  Zakaj industrijska družba raje izbira brezposelnost kot dostojni standard človeka za manj dela.
Človek torej ni kot padalec 'vržen' v vnaprej oblikovan svet, temveč ga s svojo utelešeno dejavnostjo soustvarja. Praktična nevroznanstvena metoda, ki izhaja iz te paradigme, je poznana kot nevrofenomenologija. Ta izhaja iz prepričanja, da je treba poleg domnevno edinih verodostojnih, tj. nevrobioloških podatkov, resno upoštevati tudi izkustvene podatke. Oboji so zavezujoči in omejujoči. Šele s proučevanjem njihovih povezav lahko raziskujemo tako kompleksna področja kot so človekovo spoznanje ali razumevanje, religiozna in mistična izkustva ipd. Seveda pa do izkustvenih podatkov ne pridemo samo s preprostim pogledom v svojo notranjost (introspekcijo), temveč je za to potrebna tudi domišljena in pregledna ter s tem ponovljiva metodologija. Nevrofenomenologija, ki ji je pot v znanstvene kroge v po l. 1990 odprl vrata izjemni čilski nevroznanstvenik – sistemski teoretik Francisco Varela (poleg Maturane), se nam pokaže kot ena najustreznejših znanstvenih metod za raziskovanje vseh človeških izkustev in s tem tudi mističnih stanj. Znanost in mistika lahko po njeni zaslugi prihajata v dialog, ki ima potencial oplemenititi obe. V tem metodološkem smislu je opisan dvosmeren subjekt-objekt odnos. Tudi v t.im. fotografskem spominu je nekaj naše domišljije in tudi v 'golih izmišljotinah' je nekaj dejstev.  
Isti poklic zato na različnih družbeno in osebnostno razvojnih stopnjah  različno pomeni. Določen poklic ima dobre in slabe strani ne le zaradi samih del in opravil, ki jih vsebuje, ampak tudi zaradi orisanih okoliščin. Poklic je nastal z delitvijo delo in bo z njeno odpravo verjetno tudi izginil. Poklic izhaja iz 'klica boga' v stan, ali iz klica človekove notranje narave ali družbenih okoliščin. Pri analizi poklica intelektualca naletimo na Sokratov primer klica dajmona (vesti) proti določeni dejavnosti. Zaradi uravnavanja svoje dejavnosti po vesti je bil Sokrat filozof, ni bil pa politik. To seveda ne pome ni, da se politik ne more  ravnati  po svoji vesti, pomeni pa neuresničljivost modela kraljev-filozofov. Sokratov primer je aktualen za vse tiste, ki iščejo svobodne poklice. Opravljanje poklica je med usodo in slučajem. V prvem primeru gre za  nepopravljivo zmoto ali podrejenost določeni metafizični naravi, v drugem pa gre za poklic kot 'act  gratuit', ne premišljen  izbor. V nobenem primeru ni mogoče najti zakonite poti do poklica. V prvem primeru je ta pot že vnaprej določena, v drugem primeru pa je tako prepredena z mnogoterimi dejavniki, da je ni mogoče videti. Tako poklicno usmerjanje kot poklicna vzgoja morata  upoštevati individualne interese in družbene potrebe. Od koncepcije razvoja je odvisno, kaj naj se bolj upošteva,  če  ni mogoče upoštevati obojega hkrati v enaki meri. Vemo, da šola  ne more  upoštevati hkrati težnjo k socialni enakosti in ekonomski učinkovitosti. 
Nisem domislil odnosa med učinkovitostjo in kakovostjo. Nujno, odtujeno, plačano (mezdno) delo in  kreativno,  izvorno, neplačano, neprofesionalno delo.  Zakaj industrijska družba raje izbira brezposelnost kot dostojni standard človeka za manj dela.
Človek torej ni kot padalec 'vržen' v vnaprej oblikovan svet, temveč ga s svojo utelešeno dejavnostjo soustvarja. Praktična nevroznanstvena metoda, ki izhaja iz te paradigme, je poznana kot nevrofenomenologija. Ta izhaja iz prepričanja, da je treba poleg domnevno edinih verodostojnih, tj. nevrobioloških podatkov, resno upoštevati tudi izkustvene podatke. Oboji so zavezujoči in omejujoči. Šele s proučevanjem njihovih povezav lahko raziskujemo tako kompleksna področja kot so človekovo spoznanje ali razumevanje, religiozna in mistična izkustva ipd. Seveda pa do izkustvenih podatkov ne pridemo samo s preprostim pogledom v svojo notranjost (introspekcijo), temveč je za to potrebna tudi domišljena in pregledna ter s tem ponovljiva metodologija. Nevrofenomenologija, ki ji je pot v znanstvene kroge v po l. 1990 odprl vrata izjemni čilski nevroznanstvenik – sistemski teoretik Francisco Varela (poleg Maturane), se nam pokaže kot ena najustreznejših znanstvenih metod za raziskovanje vseh človeških izkustev in s tem tudi mističnih stanj. Znanost in mistika lahko po njeni zaslugi prihajata v dialog, ki ima potencial oplemenititi obe. V tem metodološkem smislu je opisan dvosmeren subjekt-objekt odnos. Tudi v t.im. fotografskem spominu je nekaj naše domišljije in tudi v 'golih izmišljotinah' je nekaj dejstev.  
Morda v prihodnosti poklic kot posameznikova stalna zaposlitev ne bo več potreben. Glede  na družbeno delitev dela bodo dela tako razdrobljena, da bo opravljal tudi več kot pet poklicev. Toda poslanstvo bo ostalo. Zato nam je ostalo odprto vprašanje, kako se uresničuje poslanstvo skozi poklican poklic. 
Razprava o spominu je pravzaprav razprava o času. Da je spomin rezultat časa, je razvidno iz tega, da ga Aristotel in Kant opredeljujeta kot štetje. Čas izhaja iz našega notranjega čuta za zaporedje dogodkov. Kakor nam je potekal čas, takšni so tudi naši spomini. Štejemo tisto, kar vrednotimo. Tako 'v mojih duhovnih očeh' izleti niso tako pomembni kot v Tončkinih. Ker si jih bolj želi, si tudi bolj zapomni detajle. Kronološki oz. urni čas je drugačen kot biološki, zato smo ljudje iste kronološke starosti različno stari glede na starost naših organov. Danes ne rečemo, da se pomlajujemo, ampak rečemo, da upočasnjujemo staranje. Ne le filozofi in antropologi, ampak tudi Dawkins (2018) je razmišljal o različnih vrstah časov.  
Togega,  zadržanega,  apatičnega posameznika drugi ne marajo. Prožne varnosti nas učijo že antični koncepti. Svoje poklicanosti se zavedajo tisti, ki vztrajajo po 3-4 mandate na vodstvenem položaju. To so Merklova, Janša, Putin, … seveda pa ni nujno, da so priljubljeni. 

Ogorevc (2021) nam podaja temeljit zgodovinski, t.j. spominski pregled razvoja magije. S tem nas ozavešča o tem področju nam. Najboljša zaščita pred črno magijo, uroki, prekletstvi in vsemi vrstami energijskih napadov je zaupanje brez strahu, čistost misli, etično delovanje, brezpogojno sprejemanje sveta takšnega, kot je. Največ lahko naredimo sami, z duhovnim napredovanjem, ozaveščanjem, razumevanjem in osvobajanjem od raznih podedovanih prepričanj in vraž. Ko smo na visokih vibracijah, ko delujemo etično, črna magija, ki deluje na nižjih vibracijah, nima dostopa do nas.
Ne gre le za to, da smo čim bolje obveščeni, ampak tudi za to, da se znamo zavarovati. Razvijamo epidemiološko in politično pismenost. Obenem je treba ohranjati raven demokracije.  
Kakovost naših otroških spominov določa kakovost naših želja pozneje. Mnogi govorijo o ponavljanju. Na starost imamo radi, kar smo vzljubili v otroštvu in doslej.  
Lovelock (2021) je sam poimenoval prihajajočo dobo 'novacen'. V njej bodo prevlado vale tehnične naprave s superinteligenco. Vendar pa upamo, da ne bodo sovražne človeku. Človek jih je po eni strani želel, da bi mu bile v pomoč, po drugi strani pa se jih boji, kar slika v distopičnih scenarijih. 
Kosovel (1990) je odprl vprašanje kakovosti izobraževanja izpod ideoloških naplavin ‘velikih zgodb’.  Sledi tujim kritikom etatistične pedagogike, ne da bi se pridružil Pedičku, Marentič Požarnikovi, itd. Znameniti kolokvij o VRO-ju na PI l. 1985 mu je dal krila. Na koncu obide pedagogiko dela in pristane v teorijah igre (Kosovel 1990, 75-86). Odnosi med vzgojo in izobraževanjem so zapleteni in jih bržkone ni mogoče dovolj dobro razumeti brez ustreznega (interdisciplinarnega) koncepta pedagogike. Temeljiteje je to razložil Zgaga (2002).      
Naše in njihove zgodbe
Dolgo časa se nisem zanimal za vprašanje, kako nastajajo osebne zgodbe. Nekateri z lahkoto izumljajo svoje in tuje zgodbe v literarnih delih. Življenjepisi so opisi naših doživetih dogodkov. Morda je vsaka zgodba v osnovi avtobiografska, ker mimo sebe ne moremo. Minatti pa poetično opisuje tudi nedoživeto. Bukay nam neprestano pripoveduje zgodbe kot dogodke stikov med njim in klienti, ki prihajajo k njemu na terapijo drugače kot Peterson . Oba nam izluščita iz njih moralni pouk. Potrebujemo pravila pravilnega ravnanja oz. pravila popravljanja napačnih odločitev. Kolikor manj sem osebne zgodbe pripovedoval, toliko bolj sem jih zapisoval. Kolikor manj sem komuniciral z živimi, toliko bolj sem citiral avtorje, ki so pustili za seboj pisno sporočilo z določenih raziskovalnih področij. Takšna posredovana posredovanja so postajala moja biološka neposrednost. Tako sem tudi sam živel več življenj v enem. Popravljanje drugih pomeni prirejanje njihovih zgodb, predpostavk, principov sebi. Obenem pa se od njih učimo. Tako nehote naletimo na spomine in anticipacije. Odkrivamo nove analogije, ki jih še nismo upoštevali.        
Prvi zvezek Ricoeurjevega filozofsko-hermenevtičnega dela je Čas in pripoved. Če je v Živi metafori Paul Ricoeur odkril miniaturno poetično delo, zdaj stopa na širše področje pripovedi. 2. zvezek Časa in pripovedi je popolnoma posvečen historiografiji. Kako definirati na tem področju odnos med zgodovino in pripovedjo? Konfiguracija časa v fikcijski pripovedi je raziskovanje polja mimesis. Zakaj gre tako literarnemu ustvarjanju kot zgodovinopisju gre za pristop, ki ga Ricoeur avtor poimenuje konfiguracija?
Kakor se spreminja spomin, se tudi podoba zgodovine. Prede leti sem napisal knjigo Teorije zgodovine s primeri ne-evropskih držav. Gre za nekakšno vmesno fazo med kronologijo po nekaterih evropskih in ne-evropskih državah in teoretskimi zasnovami zanjo. Morda grem bolj v svetovno širino kot v bistveno človeško zgodovinskost. V zadnjem poglavju razvijam krščanski eshatološko utopični pogled na zgodovino. Pri tem že prej podarim da je zgodovina delo človeških rok, odločitev in svobodnih premislekov. Odgovornost zanjo bi morala biti večja kot je bila. Iz dogajanj je razvidno, da se  politiki lažje vdajo skušnjavam vojnih spopadov kot pa delujejo v skupni volji za mir. Za Cicera je zgodovina priča časa, luč resnice, življenje spomina, učiteljica življenja (magistra vitae), glasnica zlate dobe. Za Cicera je zgodovina priča časa, luč resnice, življenje spomina, učiteljica življenja (magistra vitae), glasnica zlate dobe. Zgodovina je zanj to, kar je za Blocha človekov dom in za Habermasa preglednost in za Marxa konec barbarske predzgodovine oz. boja vseh proti vsem (Hobbes).   
Dotik je primarni čut ne le v nastanku človeka ampak tudi pri Aristotelu. Česar se dotaknemo, si lažje zapomnimo. Vendar pa je pri njem mišljenje najbolj povezano z vidom.  Pri Starih Kitajcih si zapomnimo to, kar sami naredimo. Podobno kot Fromm se tudi Ravnjak (1993) zavzema za zmanjšanje destruktivnih teženj, četudi so oblečene v plašč progresivizma, napredka za vsako ceno. Socializem je bil po mojem le ena izmed oblik takšne lažne naprednosti, ki pa mu dolgo časa nismo spoznali. Agresivci (lat. homo agresivus) so v bistvu duševni bolniki.
Distres izpostavlja potrebo 'dela na sebi', kar pomeni samozavedanje situacije, v kateri se nahajamo. Primerjamo svoje dejansko slabše stanje z možnim boljšim stanjem. Distres je posledica medosebnih konfliktov in ta slabe med- in znotraj-osebne komunikacije. Zato Marko ponuja tudi mediacijo kot spravo med sprtima stranema. Distrese lahko obvladujemo čedalje bolje ali čedalje slabše. Dobro je, da si poiščemo pomočnika kot asistenta. Priročnik (Iršič, 2021) je pisan sistematično za nekoga, ki želi formalno spoznati svoje občutljive točke in jih kolikor toliko nadzorovati. Gre za forma mentis 'spoznanja samega sebe' in posredno samonadzor. Neprijetni stresi pogojujejo 'distorzije' v telesu, ki jih je treba urediti, da doseže mo prejšnjo točko skladnosti oz. ravnotežja.       
Domnevamo, da je imel spomin v vsakem obdobju drugačno vlogo. Po renesansi je skušal  služiti oblikovanju univerzalnega jezika, ki še danes ne zaživi. Kot da bi v tem času pozabili na človeka v ravnotežju (Trstenjak, 1992) značilno ugotavlja, da 'je težko pisati, še težje je brati in najtežje je biti v smislu prav to postati'. Nismo samo vsota prebranega in napisanega, ampak smo 'selektivna sinteza' vplivov in povratnih vplivov oz. informacij. V bistvu želi razumeti medsebojne razlike, ki porajajo nesporazume. Za lokacijo Sandija Trohe sem spraševal ljudi, kakor da ne bi bil še nikoli pri njem. Ker sem pozabil, kako naj bi si to lokacijo zapomnil. Hotel sem dobiti prostorsko predstavo, potreboval pa bi le številko 31. Med molitvijo rožnega venca se mi vrivajo druge zgodbe, ki prekinjajo  kontinuiran spomin. Zato umetnost spominjanja preide v umetnost pozabljanja zaradi drugih zgodb in ponovnega oz. naknadnega spominjanja. Že v OŠ sem se jih lahko zapomnil. Po l. 2000 so ugotovili, da ne zadostujejo le razlage, ampak je treba izvajati vaje. V tej točki sem najslabši. Pri zaporedju rožnega venca se vsak dan motim, čeprav ga vsak dan molim. Morda se mi preveč mudi, namesto da bi premislil, katera je naslednja stopnja. Po drugi strani pa večkrat začnem premišljevati o nečem drugem in se vračam k doseženemu, preden pridem do konca. Dokler nisem začel proučevati šaha po partijah v učbeniku in na lastnih izkušnjah se nisem prebil 1450 točk. V mladosti mi je tega manjkalo, da bi igral bolje z Marjanom, Zdenkom, Vojotom. Nakupil sem si veliko knjig, partije sem občasno preigraval, a napredka ni bilo. Hitropotezni turnirji niso zame. Premagujem Davida, Simona in Guya, ker ne igrajo dobro. V igrah s kartami npr. pri remiju pa David zmaguje. Nisem si napravil načrta napredovanja in dovolj analiziral lastne partije. Bal sem se da mi bo to vzelo preveč časa. Pri ženskah sem se bal, da me bodo odvedle od obstoječih interesov. Čez dan se občasno borim z utrujenostjo oz. zaspanostjo. Ne hodim popoldne spat, a nekoč sem. Treba bi bilo samemu sebi in drugim dajati to, kar jim manjka. Na to kažejo molitve. To bi bilo možno le z močno vero. Enako je bilo z ljubeznijo, manjkalo mi je prepričanje, da me Bog ljubi, da samega sebe ljubim tako kot druge. Začne se s sprejemanjem svoje dediščine, sebe in drugih.  
Schubertova nam v Čudežni uri molitve sprašuje vest. Ne govori o odpuščanju sebi, ampak o kesanju grehov, ki nam jih Bog odpusti. Boži bi moral jasno povedati, da se z njo ne bom poročil. Kesam se za svoja sprenevedanja, malodušja, nespoštovanja staršev, nehvaležnosti, strahu in sramu, nesprejemanja ljubezni, kakršne so se mi je ponujale. S svojim zdravjem in znanjem sem relativno zadovoljen. Z odnosi s Tončko tudi. So se sčasoma popravili, tako da niso več nasprotovanja meni ali njej na dnevnem redu. Pač pa je Tončka z Manico na skoraj šnji ničli, ker se slabo razumeta glede življenjskih tem. Kadar ji gre z ugled, ne dosega niti tega, da ne govorim o 'imeti prav'. premisliti bi kazalo odnos med kroničnim stresom in splošno prilagoditveno sposobnostjo. Selvy je uporabil izraz 'stresni odziv'. Marko dela na osebnostni rasti, ki tudi mene privlači. Zanimivo je, da NLP-ja in svojih siceršnjih študijev ne omenja. Razlikujemo med preventivnim, predhodnim, dinamičnim obvladovanjem stresa, da do njega ne bi prišlo. Sem sodijo razni tečaji,viz itd. predhodna zaščita je v pripravi, vajah, da ni preveč stresno, rezidualno obvladovanje pomeni odprava morebitne škode. Z redno telovadbo dvigujemo odpornost na stres npr. delati kar nas veseli. K obvladovanju okoliščin spada opravljanje nalog, odpravljanje nevarnosti, uspešno komunikacijo,… ali v teh letih še lahko pridobivam dodatnih sposobnosti za zadane naloge ali pa zmanjšati aspiracije. 
Misliti, da veš, a ne veš je slabše kot priprava zaradi pomanjkljive orientacije. Čim bolje okoliščine obvladamo, manj so stresne. Uporabljajmo (Hayeve) 'samoafirmacije', da zmore mo, navodila za samoobvladovanje oz. ravnanje, pozitivni fokus. Reorganizirajmo predstavo o situaciji npr. v smislu tolažbe. Dvodelne izjave npr. kljub porazu se imam rad. Sprostimo se, umirjeno dihajmo, da nas ne bo bolela glava. Sam si pomagam po spominu na določene svetopisemske izreke. Pri pisanju knjige o krščanski duhovni kulturi sem jih nekaj osvojil. 
Sledimo holistični transformacijski gramatiki – svetosti gibov, ki jih  kombiniramo s poslanst vom vzgibov, ker smo poklicani k svetosti, da bi dosegli blaženost. Najbolj čarobno je samo spominjanje svojega sedanjega bivanja iz pra-bivanja in dna bivanja.  Angeli nas obdajajo in varujejo, če si to želimo.  Spontano se učimo z več zornih kotov in ne le z enega kot običajno. Zato ni vseeno, kako vrednote skozi komunikacijo izražamo. Sv. Marija nas spremlja, vodi.  
Ekspresije impresij se nalagajo v celičnem spominu. Glej, kaj vse ta obsega. Kako globoko bomo prišli in kakšno širino pogledov si bomo pridobili je odvisno od sodelovanja naše domišljije s svetom neskončnih možnosti. Kakor  tiho tečejo tekočine v telesu, tako je Tiha najbolj fluidna lepotica našega osončja. 
Bolečina je akutno energijsko oz. fiziološko stanje, na katerega smo bili navajeni reagirati s strahom ali odporom, ali pa prepustiti, da se z njo ukvarja nekdo drug. Odnos do bolečine spremenimo tako, da jo začnemo jemati kot nekaj dobrega, saj nam prinaša dragocene informacije. Pozornost drugih na našo bolečino ne more integrirati naših lastnih izkušenj, zato se lotimo izkustvenega raziskovanja pomena bolečin in nelagodij. Bolj ko vstopamo v proces, bolj se 'odpirajo pod predpražnik pometene travme' našega življenja. Bolečina je sredstvo, s katerim fizično telo pritegne in zadrži našo pozornost. Izogibati se bolečini pomeni izogibati se informacijam. 
Najbolj čarobno je samospominjanje svojega sedanjega bivanja iz pra-bivanja in dna bivanja.          Načrtno organizirano – formalno in včasih nevede in spontano. Neformalno se učimo z več različnih zornih kotov in ne le s tistega kot običajno. Zato kritično mišljenje, ki implicira tudi kritično učenje in pedagogiko pomeni tudi situacijsko, odprto, kontekstualno, poglobljeno, preverjeno  in celovito. Popper je s svojo odprto družbo takšen v zadnji posledici preverjen mislec. Zanj je verificirano le to, česar se ne da več falsificirati. Koronavirus ima precej divergentne učinke, o njem imamo le malo trdnih dokazov. Zato ni vseeno, kako vrednote v komunikaciji izražamo. Ne zavedamo se vedno, katere trditve izražamo. Zakon privlačnosti – atrakcije jih sam po sebi ne izraža. Gre za potopitev v okolje, ne da bi že vnaprej hoteli o njem kaj vedeti. Pri spominskih inhibicijah nas zmotijo podobnosti, ki tako postanejo moteče podrobnosti. Tako se vračamo k razlikovanju navidez nerazločljivega. Iršičeva novost je razlikovanje skrbi in skrbnosti. Medtem ko skrb pomeni že določeno tesnobo, pa skrbnost pomeni toliko kot vestnost, natančnost. Skrbnost me navaja k določenemu gojenju discipline oz. k vzgajanju.  Že po etimologiji besede 'mišljenje', ki jo prek Heideggerja  slovenimo tudi misljenje. Vemo, da se spominjamo tako kakor mislimo oz. obratno in še več, kakor (a)percipiramo. Ker zaznave niso le zaznave, ampak so že interpretacije, tudi spomin ni zgolj 'faktografski'. Starogrški logos pomeni zbiranje, kar nas vodi k shranjevanju. Vemo, da računalnik shranjuje podatke drugače kot ljudje. Samozavedanje je vedenje, da se ve, kar je pozornost pozornosti. Zavedanje in samozavedanje (samozavedanje, self-conscientiation, Selbst-bewusstsein)  sta dva izraza, ker eden implicira drugega, ni pa popolnoma istoveten z njim. Ker je tako rekoč vse z vsem povezano, nujno naletim pri novih temah na že prej obravnavane. Analitično mišljenje razmejuje vsak pojem, temo, analizo eden od drugega, medtem ko sintetično 'vse povezuje', kar gre in kar ne gre (Feyerabend). Dobra stran tega načela je, da gre za sistem 'znanosti o vsem' in so prehodi med znanostjo, umetnostjo in filozofijo nenehno odprti, slaba stran pa je,  da se nahajamo na drsnem terenu hkratno spoznavnega in nespoznavnega. Postresničnostno obdobje je sofistično. V krizi se meje med državami in osebami zapirajo. Globalizacije ni brez lokalizacije, relativnosti povezav pa ne brez absolutizacij. Tudi možganske vezi se po eni strani obnavljajo, po drugi pa brišejo. Nlp filtri nastajajo prav zaradi po eno strani premajhne odprtosti in po drugi strani nenatančnosti opredelitev. Ozkoglednost z nasprotovanji in dramatizacijami izhaja iz preteklih travm in vodi k novim distresom. Ozkosrčnost z medsebojnim nezaupanjem prav gotovo ne vodita v odprto, demokratično družbo z visoko razvito pozitivno samopodobo in demokratično kulturo. 
Izkušnje kažejo, da se distresno stanje lahko izboljšuje t.j. zmanjšuje ali povečuje, če se ga le potlači (represija) in ga ne razrešuje, ker gre že za kronično oz. terminalno bolezen. Izraz 'represivna vzgoja' je pokazal na obrambne mehanizme potlačitve kot 'upravičene' za tedanji čas. Zato še danes zdravniki zdravijo simptome, ne pa vzrokov. Ti so globlji in terjajo več subtilnega znanja in daljše postopke. Življenje je konkretno. Distresi so odvisni od tega, kako, v katerem stilu živimo in kako rešujemo konflikte. Kajti, kot piše Lipton, je naša avtobiografija naša biologija oz. fiziologija. Odgovorni smo za svoje besede, misli in dejanja, kar  pomeni na ekspresije in impresije. NLP proučuje in svetuje za obe strani osebnosti po pogajalskem modelu.             
Pri izmenjavi spominov na iste dogodke se pokaže, da je moj spomin nanje bolj luknjičav kot pa sestrin ali ženin. To je po eni strani posledica tega, da nimam posluha za detajle. Zato tudi že v šoli nisem imel popolnih reprodukcij in ne odličnih ocen.   	
Bahovec v našem času najde veliko znamenj, ki dajejo upanje prihodnosti. Del družboslovne pozornosti je posvečen pojavom družbe, ki kažejo na družbeno moč, bogastvo, ugled. V fokusu  so politika, ekonomija, mediji, množična kultura, ... Drugi del družboslovja se bolj približa človeku v njegovem življenjskem svetu in kulturi v širšem pomenu. Kakšen je vmesni prostor med posameznikom in veliki družbenimi strukturami?

V življenjskem svetu (Lebenswelt) prevladujejo neposredni medčloveški odnosi, v instrumen talnem svetu pa civilno družbene organizacije. Ključna so okolja neposrednih odnosov, temelj zaupanja so družina, male skupine in skupnosti, nekatere neformalne skupine. V Cerkvi so to npr. male skupine v župniji, razna gibanja, ki so v Cerkev prinesla svežino. Dobre majhne skupnosti gojijo pristne medosebne odnose, skupni spomin in vizijo, pa delovanje navzven! Šele takšno delovanje – denimo poslanstvo, apostolat – v skupnostih prebudi polnost življe nja. Civilno ali drugačno javno delovanje je nujnost pristnih skupnosti. Zaradi vmesnih združenj je svet bolj povezan, kot se morda zdi. 

Dva glavna tokova sodobne kulture sta racionalistični fundamentalizem, ki ima v evropskem javnem prostoru še vedno veliko moč, in postmoderni relativizem, ki prevladuje v popularni množični kulturi. Skupaj s prevladujočim ekonomizmom nas oba vodita v vedno večje krize: gospodarske, finančne, moralne. Za Bahovca izhoda iz sedanje krize ne prinaša noben od teh dveh tokov. Šele  tretja smer, ki bi jo lahko imenovali pot dialoga, dialoga med osebami, kulturami, religijami in civilizacijami odpira pot iz krize moderne dobe. 

Velike spremembe so v zgodovini potrebovale vsaj stoletje in pol. Analizo celotne zahodne civilizacije je podal Pitirim Sorokin. Poenostavljeno rečeno se prehodno obdobje konča na dva možna načina: 1. katastrofično, s propadom civilizacije npr. propad zahodnega rimskega cesarstva. 2. s preobratom v temeljni usmerjenosti civilizacije: primer tega je vzhodni del rimskega cesarstva, ki je po daljšem turbulentnem obdobju zaživel z novo duhovno notranjo močjo. V tej tradiciji sta delovala tudi sv. Ciril in Metod. 

Krščanstvo najdeva takšne izraze kulture, ki so primerni sedanjemu času in se poslavlja od tistih, ki niso več. Denimo, krščanstvo je tudi del moderne kulture, moderna kultura pa je bila utemeljena na razumu. Za krščansko religijo je tedaj razumljivo, da se je v taki dobi razvijala kot doktrina in morala. Danes nam takšen jezik ni več blizu. Želimo osebno izkušnjo. 
Truhlar je kot avtorja duhovne teologije razvijal tudi racionalno-izkustveno znanstveno metodo. Kolikor vem, v moderni dobi teologija duhovnosti ni bila močno razvita. Duhovnost je bila živa pri ljudeh, ki so sveto živeli. Postmoderna je bolj kot moderna doba duha: v krščanskem pogledu doba Svetega Duha, v pogledu duhovnosti new agea duhovnosti doba duhov. Narašča ezoterika in okultizem vse do črne magije kot problematične dvoumne reči. Smo v tveganem času. Fundamentalizem ni adekvaten odgovor na zahteve našega časa. Ustvarjalnost tvega ugovore na novosti. Resda je v krščanstvu in new ageu uduhovnost v ospredju, pa vendar se v tem iskanju ne le razlikujeta, ampak tudi izključujeta ...
Oblikovanje  skupne duhovne vizije med njima ni mogoče, duhovnih »kompromisov« ne bo. Ni mogoče hkrati sprejemati, da Bog je in da ga ni. V krščanstvu je duhovnost povezana s Svetim Duhom, z odnosom do Boga, Svete Trojice in do ljudi, po new ageu pa je božanstvo v nas samih, in le stvar tehnike samouresničenja je, da ga razvijemo. New age govori o duhov nih energijah, ki lahko nastopajo kot duhovne »vibracije« ali kot duhovne entitete, duhovi, angeli, modreci. V duhovnosti new agea ni prostora za osebnega Boga, ne za odrešenje na Veliki teden. 

Novodobne ideje in duhovnost so praviloma spretno predelane v obliko, ki je blizu miselnosti sodobnega zahodnega posameznika. V duhovnosti new age se poudarja odprto iskanje; lahko se neprestano seliš med različnimi duhovnimi ponudbami in sam kombiniraš, kar ti je všeč; zelo je poudarjena psihološka stran dobrega počutja. Pogosta je drža, da so vse duhovne poti dobre. Vendar gre v več primerih za slabo v podobi oz. zagovarjanja dobrega npr. v okultnih praksah. Verjetno je new age prehodno povezan z neoliberalnim individualizmom. Morda bo to trajalo še nekaj desetletij. Novodobna religija ne terja (med)osebnih moralnih odnosov kot tudi ne smisla trpljenja in zvestobe. Pa vendar bi uspeh razširjenosti new agea lahko krščan stvo vodil k samospraševanju in k dialogu. Novodobna religija lahko pomeni za razvoj krščanstva izziv za notranjo prenovo in poživitev krščanske duhovnosti. Nemogoče je, da bi krščanstvo na stisko sodobnega človeka odgovorilo frontalno. Lahko pa odgovori z oblikovanjem pristnih  živih skupnosti, kjer ljudje spoznajo svoj modus vivendi. Sodobni človek želi doživeti pristna srečanja. Osebni Bog se nam v srečanju pokaže  kot zgodba življenja; moralno življenje je pomembno, a pomembno se mi zdi postaviti pravi odnos med moralo in božjim klicem. Mladenič, ki je spolnjeval zapovedi postave, se ni mogel odzvati na Jezusov klic. V srečanju z ljudmi Jezusov prvi stavek praviloma ni bil moralna zapoved. Na primer, ko so mu pripeljali grešnico, ji je rekel, da je tudi on ne bo obsodil. Po takem usmiljenem in ljubečem srečanju je prišlo tudi moralno sporočilo: pojdi in ne živi več tako – Jezus ni rekel, pojdi in delaj enako, kot bi nekateri radi povedali! Najprej je bilo srečanje in odpuščanje. V moderni dobi smo precej tega izgubili. In morda je klic k duhovnosti zunaj RKC prav to, da bi bili v znotraj Cerkve bolj pozorni na duhovno razsežnost medosebnih odnosov in usmiljenja. 

Mandeville je v znameniti Basni o čebelah povedal, da privatni grehi niso javne vrline, čeprav so ga pogosto tako razumeli. Škoda je, da zasnove EU niso ohranili v tisti obliki, ki so jo predvidweli njeni očetje v 50. letih. Vendar pa naša pravna država ni v krizi zato, ker bi sodniki sodili ne le racionalno, ampak tudi iracionalno, kar je človeško razumljivo. Ni pa sprejemljivo, da se sodni procesi nerazumno dolgo vlečejo. »Gotovo so pri iskanju prave rešitve dobrodošle inspiracija, intuicija, modrost, občutek za pravičnost. Vendar samo če so te komponente odločanje dekodirane v razumno argumentacijo« (ibidem, str. 101). Žalec (2010) se zavzema za razumno t. j. racionalno utemeljitev krščanstva.  Potrebna je resnicoljubnost, srčnost duhovne drža, ki napravi smiselno žrtvovanje za skupne cilje.  Opredeljuje se  za dialoškega univerzalista.             
Na dlani je, zakaj govorimo danes celo o kulturi strahu. Strah nas je pridobitev moderne civilizacije, ki pomenijo tudi nova tveganja, npr. medijska sredstva, energetske potrebe in z njimi povezane klimatske spremembe ter negotovost glede oskrbe v prihodnosti, atomska energija in kopičenje orožja in drugih ‘onesnaževalcev’. Strah je eno izmed najstarejših temeljnih ambivalentnih človeških čustev. Strah nas po eni strani varuje pred nevarnostjo, po drugi pa vzbuja v nas stanje napetosti, tesnobe, negotovega in neobvladljivega, ki se nam ponuja ali nam grozi v prihodnosti. Ker smo končna smrtna bitja, se sprašujemo, kaj smrt za nas pomeni. Eksistencialni misleci od Sørena Kierkegaarda dalje posvečajo tesnobi, ki je strah brez razloga, vse večjo pozornost, ko govorijo o vrženosti človeka v svet in o bitju za smrt.
Kako priti iz t. im. kulture strahu? V vzdušju varnosti razvijamo kulturo zaupanja oz. Socialni kapital v smislu premagovanja dejavnikov kulture strahu na zahodu (Bauman, Furedi, Fukuyama) v dobi negotovosti.  Strah mas le na videz povezuje. Imamo le popačeno zavedanje tveganj. Tam, kjer kristjane preganjajo, je to rezultat protiverske ideologije in kristjanofobije.  Papež pa spodbuja  k medreligijskemu, dialoškemu oblikovanju vesti. Vest je lahko tudi pogoj dialoga med vernimi in ne-vernimi. Jamnik vidi v skupnosti moč za sprejemanje svoje krhkosti in umrljivosti na poti iskanja poguma biti in na mesto zaprtega individualizma, pragmatizma in sebične preračunljivosti postavlja bližino, medsebojnost, postmoderno razsrediščenost subjekta, ki vodi k radosti so-bivanja. Strah pred trpljenjem krščanstvo in budizem tematizira ta podobno in različno. V budizmu gre za štiri resnice in osmero poti, v krščanstvu pa za pot križa z vstajenjem.  Totalitarni strah preprečuje neposredno medsebojno komunikacijo. Demokratič na vzgoja je kompleksna, saj prerašča enostranosti dosedanjih indoktrinacij. Potrebna je katarza od totalitarnega strahu. 
Mojzes mora svoje ljudstvo  voditi iz Egipta v  Izrael s prevzgojo  iz razbrzdanosti čaščenja zlatega teleta  k upoštevanju dekaloga. Šele  mladi naj bi s senzibilnim razumevanjem starejše pripravili k odprti, iskreni in odpuščajoči komunikaciji. ‘Apokaliptične prvine se kažejo v totalitarnih režimih’ kot sta nacizem in komunizem. 
V obeh sistemih so navzoči apokaliptični procesi kot so 1. Razodetje, 2. Sodba, 3. Kazen, 4. Stvarjenje nove zemlje. Po Edingerju je Hitler skrajni primer obsedenosti z apokalipso  v smislu odrešenik za arijsko raso in pogubljenja za stigmatizirane. Preroštvo se je v socializmu pojavljalo kot nujnost zgodovine. Velja bipolarna logika rabljev in žrtev. Posameznik ne more več misliti s svojo glavo. Pogubljeni so bili kaznovani na vseh stopnjah razosebljenja: 1. pravna, 2. moralna in 3. Fizična kot iztrebljanje.  Teror obeh režimov je bil samouničevalen. Totalitarna možnost apokalipse  je brezmejno uničenje – nekrofilija. Raja na zemlji ni mogoče vzpostaviti z uničenjem sovražnikov.
Premalo se zavedamo razlike med nasiljem strahu in pogumom nenasilja. Narodni heroji Jugoslavije so bili simbolno povzdignjeni v nebo revolucije na način ustrahovanja sovražnikov. Seznami mučencev so začeli znotraj RKC nastajati po osamosvojitvi Slovenije. L. 2010 je bil na evharističnem kongresu beatificiran Lojze Grozde.  Slatinek piše o Strahu pred odškodnin skimi tožbami. Širi se strah pred pedofilskimi duhovniki pri nas in v svetu. Zato znotraj RKC narašča upravičen strah pred odškodninskimi tožbami za žrtve spolnih zlorab. Zahteve za izplačila odškodnin se ne nanašajo samo na posamezne duhovnike, ampak tudi na druge cerkvene uslužbence, župnije, škofije, nadškofije. Saje misli, da je duhovnik poklican k zglednemu življenju in je v primeru delikta dolžan sam v celoti poravnati škodo. Vsaka delitev odgovornosti z ustanovo pa mora biti natančno raziskana in dokazana. Juhant kot pogoj sporazumevanja med civilnimi arbitri v zvezi s tem vpeljuje pojem 'jaz drugih'. 
Človek je v bistvu popotnik, romar. Nomadi so obstajali že v starih časih. Neke vrste romanja so poznali že v starodavnih časih. Na griču 'Čukutien' blizu Pekinga so našli veliko število nepopolnih lobanj izpred 300.000 let, po čemer bi lahko sklepali, da je bil to eden izmed romarskih ciljev. Že neandertalci so imeli globok občutek za sveto. Pri njihovih obredih je imela prednost verska vsebina, ki jih je tudi preživela. Vemo, da je neandertalec poznal tudi obrede pokopa. Tako je v votline pokopaval otroke in je po vsej verjetnosti vzdrževal z njimi stike, kar so izražale razne daritve. Jama v Lascauxu, znana zaradi stenskih slikarij, je bila zagotovo neke vrste svetišče. Slikarije po stenah so nastale tako, da so romarji ob svojem obisku namakali roke v oker in z njimi potiskali stene in tako zapustili neke vrste podpisa.
Tudi kasnejše kulture so gradile nenavadna svetišča, npr. v Anatoliji ali Sahari v severni Afriki. Eno najbolj znanih in skrivnostnih je tempelj iz začetka železne dobe iz let 1700 pred Kr. v Stonehengeu v VB in še veliko podobnih primerov obstaja. Iz Sredozemlja pa poznamo vojaške bogove. Starim agrarnim obredom iz neolitika se pridruži še češčenje ognja, raznim verskim gibanjem pa naraščajoče zanimanje za nekatere gore, kakor npr. Sinaj.
Ne vemo, kdaj je postalo romanje stalni, množični pojav. Očitno pa ni 'krščanska' iznajdba, saj razne oblike poznajo že Egipčani (Amonovo svetišče), Grki (Olimp, Delfsko preročišče), Rimljani (svetišča v čast Diani). Romajo tudi verniki nekrščanskih verstev (hindujci imajo glavno romarsko središče v Bena). 
Človek lahko shranjene informacije v računalniku in v svojem spominu vedno znova preoblikuje. Človekova stvariteljska domišljija (predstava, gr. phantasía) zmore na podlagi dosedanjih 'starih'  in novih podatkov ustvariti nove miselne sisteme, ki omogočajo večjo gibljivost in učinkovitost presoje in ravnanja pod novimi pogoji, pred novimi problemi. Človek ureja sisteme prek mišljenja, s katerim tvori nove kombinacije predstav in pojmov, ki celoten sistem informacij, znanja, vedenja med seboj povezujejo v nove miselne celoto. Človekova fantazija je z mišljenjem, z zaznavami in voljo osnova  za delovanje te plasti. Čimbolj se človek stara, tem bolj ta človekov psihični svet postaja trden in stabilen. Z leti postajamo bolj introvertni, kar je univerzalen in tudi psihološko pričakovan pojav, ker upadejo nekatere komponente ekstravernosti, kot so impulzivnost, živahnost, aktivnost, zgovornost bolj kot  druge npr. družabnost.  
Etnije so organske skupnosti. Ne sovpadajo z raso. Lahko pa se tudi zgodi, da se etnije ohranijo kljub temu, da nimajo več svojega etničnega ozemlja. Take so etnije v diaspori (v 'raztresenosti' živeča verska ali narodnostna skupnost), ki je ohranila v svoji identiteti kot bistveni del spomin na 'izgubljeno domovino', lahko pa je diaspora domovino imaginarno in nenatančno ali celo zmotno pripisovala kakemu ozemlju. Etnije v diaspori so (bili) Židje, Armenci, Romi itd.. Židje so si sicer izborili domovino v Izraelu, kjer pa ne živijo vsi Judje, ob tem pa so Palestinci postali diaspora. Armenci imajo svojo matično 'državo', ki ni več v sklopu SZ in Rusije. Imajo pa tudi izredno živ spomin na domovino na ozemlju današnje Turčije, kjer so doživljali genocid v času prve svetovne vonje. V diaspori živijo tudi Romi, ki pa imajo le bežen spomin na domovino, ki naj bi bila v Indiji.
Teritorialna (ozemeljska) identiteta v etničnosti je torej lahko sublimirana/spremenjena ali nadomeščena s spominom na ‘izgubljeno domovino’, če obstajajo drugi dejavniki, ki posebno, ločeno etničnost ohranjajo tudi v diaspori. Ti dejavniki so lahko religija, poseben način življenja, svoj jezik, endogamnost itd.
Antigona je že pokopala svojega brata, Marx je že kot redivivus  spoznal novi socializem, Kristus pa je že spoznal svoje učence, bo spoznal tudi svojo vero! Antigoni ni uspelo pokopati brata znotraj dramskega dejanja, ker ni mogla uskladiti  Kreonove etične drže s svojo. Marxa ni bilo na pogrebu, ko je proletariat pokopaval svoje ideale o osvoboditvi dela namesto kapitalista in revolucijo namesto restavracije. Ostaja je postaran evropski duh v mladostnem telesu s skrbno izbranimi prehranjevalnimi navadami. Kako poučen je latinski izrek ‘non progredi est regredi’!? kar naprej je treba kolesariti, če želimo ohranjati ‘človeka v ravnotežju’. V tem spominu vidimo, kako sta argumenta ad personam in ad rem povezana v subjekt-objekt odnosu. Določena oseba nas vodi k njenim minulim (knjižnim) delom. Ko praznujemo 30. . obletnico samostojne Slovenije, praznujemo tudi osamosvojitelje. Ko se vražamo k izvorom, se vračamo k prsaočetu in pra-materi Mariji.    
Vedno znova se vračamo z Delacroauxevi sliki Svoboda vodi ljudstvo, posvečena Francoski revoluciji. Silhueto osvoboditve izpod okupatorja imajo tudi v Volgogradu v Rusiji v počastitev zmage v 2. sveotvni vojni. Če ni žara mladosti in modrosti starosti, če se z vrhov ne spuščajo več največje strmine, z nižav pa ne vstajajo največje višave in niso izmerjene ene z drugimi, ker se raznolikosti in kontrasti izgubljajo v vseprisotni blagovni enakosti, potem se izvirni čas izgublja v virtualnih igricah in ga v njih tudi Proust ne bi mogel več ponovno najti. Kako  obstati v svetu, ki sicer hoče ohranjati znosnost, a je komaj vreden svetovljanskega pompa in porodnih bolečin (Schopenhauer)? 
Do izuma tikarskega stroja v 15. stoletju so menihi stare knjige prepisovali. Ta pa ni prinesel le olajšave spomina, ampak tudi hitrejše pozabljanje. Boj za vrednote postaja čedalje hujši. Noro srce ne trepeči (Jesenin), ker veš, da je skrivnost nepotešenega srca asimetrija z jaza z drugim. Medsebojni trki nas lahko uničijo. Skrivnost potešenega srca je v simetriji jaz-ti tat vam asi, ko se obraz zrcali v obrazu, čas predhodnikov se zrcali v času potomcev, civilizacija v civilizaciji in eno vesolje v drugem vesolju. Otroci, s katerimi se razredne učiteljice srečujete kot socialne opoldanke in popoldanke s socialnimi dopoldanci, so lačni ali siti, otroci luči ali otroci temne zarje, otroci iz urejenih ali zakonolomnih družin. Mladostni čas otrok, ko upanje ima še dolgo pot pred sabo in kratko za seboj spomin, bi hoteli zadržati zase tudi odrasli, a ne vemo,  v katerem otroškem (kratkoročnem ali dolgoročnem) spominu se bodo naši vplivi uskladiščili.        
Marija je spomin onkraj pozabe, odtegujoča privlačnost, zanos smisla iti do konca, čeprav prišel sem omamljen in omajan čez polovico bivanja. Sem oseba, ki že presega čudoviti um in meji na onstranska obzorja. Oseba, ki jo je tem manj v tostranstvu, čim več jo ostaja v onostranstvu. Je pradotik, ki pomeni vse domišljijsko vesolje.
Širjenje vesolja pomeni do določene meje več bogastva, več soglasja, več miline, več svetlo be, razumevanja, več sreče. Oblike spominov so oblike duše, privlačnosti, domačnosti, polnosti prekipevajoče radosti. Superlativi so kakor izlivi, prelivi, objetja. V osrčju Boga je vseedinost. Skrivnost oči je skrivnost moči, ustvarjalnosti, predanosti. Videno videnje je že ljubeče ljubljenje.  

Distres izpostavlja potrebo 'dela na sebi', kar pomeni samozavedanje situacije, v kateri se nahajamo. Primerjamo svoje dejansko slabše stanje z možnim boljšim stanjem. Distres je posledica medosebnih konfliktov in ta slabe med- in znotraj-osebne komunikacije. Zato Marko ponuja tudi mediacijo kot spravo med sprtima stranema. Distrese lahko obvladujemo čedalje bolje ali čedalje slabše. Dobro je, da si poiščemo pomočnika kot asistenta. Priročnik (Iršič, 2021) je pisan sistematično za nekoga, ki želi formalno spoznati svoje občutljive točke in jih kolikor toliko nadzorovati. Gre za forma mentis 'spoznanja samega sebe' in posredno samonadzor. Neprijetni stresi pogojujejo 'distorzije' v telesu, ki jih je treba urediti, da doseže mo prejšnjo točko skladnosti oz. ravnotežja.       
Domnevamo, da je imel spomin v vsakem obdobju drugačno vlogo. Po renesansi je skušal  služiti oblikovanju univerzalnega jezika, ki še danes ne zaživi. Trstenjak pravi: ‘težko je pisati, še težje je brati in najtežje je biti’ oz. to postati. Nismo samo vsota prebranega in napisanega, ampak neka selektivna sinteza vplivov in povratnih vplivov oz. informacij. V bistvu želi razumeti medsebojne razlike, ki porajajo nesporazume. Za lokacijo Sandija T. sem spraševal ljudi, kakor da ne bi bil še nikoli pri njem. Zato umetnost spominjanja preide v umetnost pozabljanja zaradi drugih zgodb in ponovnega oz. naknadnega spominjanja. Hotel sem dobiti prostorsko predstavo, potreboval pa bi le podatek Peričeva 31. Že v OŠ sem se številke lahko zapomnil. Po l. 2000 so ugotovili, da ne zadostujejo le razlage, ampak je treba izvajati vaje. V tej točki sem najslabši. Pri zaporedju rožnega venca se vsak dan motim, čeprav ga vsak dan molim. Morda se mi preveč mudi, namesto da bi premislil, katera je naslednja stopnja. Po drugi strani pa večkrat začnem premišljevati o nečem drugem in se vračam k doseženemu, preden pridem do konca. Tudi v mladosti sem menil, da bi lahko šah igral bolje. Nakupil sem si veliko knjig, partije sem občasno preigraval, a napredka ni bilo. Izgubljal z Vojom, Zdenkom, Marjanom,… Hitropotezni turnir ji niso zame. Premagujem Davida, Simona in Guya, ker ne igrajo dobro. V igrah s kartami npr. pri remiju pa David zmaguje, ker kombinira tudi izpostavljene kombinacije. Nisem si napravil načrta napredovanja in dovolj analiziral lastne partije. Bal sem se da mi bo to vzelo preveč časa. Pri ženskah sem se bal, da me bodo odvedle od obstoječih interesov. Čez dan se občasno borim z utrujenostjo oz. zaspanostjo. Ne hodim popoldne spat, a nekoč sem. To bi bilo možno le z močno vero. Enako je bilo z ljubeznijo, manjkalo mi je prepričanje, da me Bog ljubi, da samega sebe ljubim tako kot druge. Začne se s sprejemanjem svoje dediščine, sebe in drugih.   
Schubertova nam v Čudežni uri molitve sprašuje vest. Ne govori o odpuščanju sebi, ampak o kesanju grehov, ki nam jih Bog odpusti. Boži bi moral jasno povedati, da se z njo ne bom poročil. Kesam se za svoja sprenevedanja, malodušja, nespoštovanja staršev, nehvaležnosti, strahu in sramu, nesprejemanja ljubezni, kakršne so se mi je ponujale. S svojim zdravjem in znanjem sem relativno zadovoljen. Z odnosi s Tončko tudi. So se sčasoma popravili, tako da niso več nasprotovanja meni ali njej na dnevnem redu. Pač pa je Tončka z Manico na skoraj šnji ničli, ker se slabo razumeta glede življenjskih stilov in zanimanj. Kadar ji gre z ugled, ne dosega niti tega, da ne govorim o 'imeti prav'. premisliti bi kazalo odnos med kroničnim stresom in splošno prilagoditveno sposobnostjo. Selvy je uporabil izraz 'stresni odziv'. Sošolec z NLPja Marko dela na osebnostni rasti, ki tudi mene privlači. NLP-ja sicer ne omenja. Iršič (2021) razlikuje  med preventivnim, predhodnim, dinamičnim obvladovanjem stresa, ki obvaruje, da do njega ne bi prišlo. Sem sodijo razni tečaji, izobraževanja, itd. Predhodna zaščita je v pripravi, vajah, da ni preveč stresno, rezidualno obvladovanje pomeni odprava morebitne škode. Z redno telovadbo dvigujemo odpornost na stres npr. delati kar nas veseli. K obvladovanju okoliščin spada opravljanje nalog, odpravljanje nevarnosti, uspešno komunikaci jo,… ali v teh letih še lahko pridobivam dodatnih sposobnosti za zadane naloge ali pa zmanjšati aspiracije. 
Dogodek zamude me je prepričal, da je domneva obvladovanja situacije slabše kot priprava zaradi možnosti pomanjkljive orientacije. Čim bolje okoliščine obvladamo, manj so stresne. Uporabljajmo (Hayeve) 'samoafirmacije', da zmore mo, navodila za samoobvladovanje oz. ravnanje, pozitivni fokus. Reorganizirajmo predstavo o situaciji npr. v smislu tolažbe. Dvodelne izjave npr. kljub porazu se imam rad. Sprostimo se, umirjeno dihajmo, da nas ne bo bolela glava.  
Sledimo holistični transformacijski gramatiki – svetosti gibov, ki jih  kombiniramo s poslanstvom vzgibov, ker smo poklicani k svetosti, da bi dosegli blaženost. Najbolj čarobno je samospominjanje svojega sedanjega bivanja iz pra-bivanja in dna bivanja.  ngeli te obdajajo in varujejo, če si jih le zaželiš.  Spontano se učimo z več zornih kotov in ne le z enega kot običajno. Zato ni vseeno, kako vrednote skozi komunikacijo izražamo. Potopitev v okolje, ne da bi že vnaprej hoteli o njem kaj vedeti. 
Ekspresije impresij se nalagajo v celičnem spominu. Glej, kaj vse ta obsega. Kako globoko bomo prišli in kakšno širino pogledov si bomo pridobili je odvisno od sodelovanja naše domišljije s svetom neskončnih možnosti. Kakor  tiho tečejo tekočine v telesu, tako je Tiha najbolj fluidna lepotica našega osončja. 
Najbolj čarobno je samospominjanje svojega sedanjega bivanja iz pra-bivanja in dna bivanja. V nečem velja izrek, da raba možgane krepi, tudi za možgane. Čim bolj jih aktiviramo tudi v visoko starost, manj so degenerirani. To je podobno kot izgubljanje mišične mase vključno z zmogljivostjo srca, prožnostjo kosti itd.           
Angeli nas obdajajo in varujejo, če si jih vztrajamo v molitvi.  Načrtno organizirano – formalno in včasih nevede in spontano kar pomeni neformalno se učimo z več zornih kotov in ne le s tistega kot običajno. Zato kritično mišljenje, ki implicira tudi kritično učenje in pedagogiko pomeni tudi situacijsko, odprto, kontekstualno, poglobljeno, preverjeno  in celovito. Popper je s svojo odprto družbo takšen v zadnji posledici preverjen mislec. Zato ni vseeno, kako vrednote v komunikaciji izražamo. Ne zavedamo se vedno, katere izražamo. Zakon privlačnosti – atrakcije jih sam po sebi ne izraža. Gre za potopitev v okolje, ne da bi že vnaprej hoteli o njem kaj vedeti. Pri spominskih inhibicijah nas zmotijo podobnosti, ki tako postanejo moteče podrobnosti. Tako se vračamo k razlikovanju navidez nerazločljivega. Iršičeva novost je razlikovanje skrbi in skrbnosti. Medtem ko skrb pomeni že določeno tesnobo, pa skrbnost pomeni toliko kot vestnost, natančnost. Skrbnost me navaja k določenemu gojenju discipline oz. k vzgajanju.  Že po etimologiji besede 'mišljenje', ki jo prek Heideggerja  slovenimo tudi misljenje. Vemo, da se spominjamo tako kakor mislimo oz. obratno in še več, kakor (a)percipiramo. Ker zaznave niso le zaznave, ampak so že interpretacije, tudi spomin ni zgolj 'faktografski'. Starogrški logos pomeni zbiranje, kar nas vodi k shranjevanju. Vemo, da računalnik shranjuje podatke drugače kot ljudje. Samozavedanje je vedenje, da se ve, kar je pozornost pozornosti. Zavedanje in samozavedanje (samozavedanje, self-conscientiation, Selbst-bewusstsein)  sta dva izraza, ker eden implicira drugega, ni pa popolnoma istoveten z njim. Ker je tako rekoč vse z vsem povezano, nujno naletim pri novih temah na že prej obravna vane. Analitično mišljenje razmejuje vsak pojem, temo, analizo eden od drugega, medtem ko sintetično 'vse povezuje', kar gre in kar ne gre (Feyerabend), ker je spoznavno in nespoznavno. 
Postresničnostno obdobje je sofistično. Ozkoglednost z nasprotovanji in dramatizacijami izhaja iz preteklih travm vodi k novim distresom. Ozkosrčnost z medsebojnim nezaupanjem prav gotovo ne vodita v odprto, demokratično družbo z visoko razvito pozitivno samopodobo in demokratično kulturo. Distresno stanje se lahko izboljšuje – zmanjšuje ali povečuje, če se ga le potlači (represija) in ga ne razrešuje. 'Represivna vzgoja' je pomenila  obrambne mehanizme potlačitve, kar se je zdelo upravičeno' za nekdanji čas. Zato še danes zdravniki zdravijo simptome, ne pa vzrokov. Ti so globlji in terjajo več subtilnega znanja in daljše postopke. Življenje je konkretno. Celovitost lahko pomeni megleno špekuliranje, ki se sicer prikazuje ciklično oz. spiralno. Simptomatski pristop ostaja nujen, čeprav pogosto ni zadosten. Diagnoza občutenja vodi do ukrepov. Distresi so odvisni od tega, kako, v katerem stilu živimo in kako rešujemo konflikte. Kajti, kot piše Lipton, je naša avtobiografija naša biologija oz. fiziologija. Odgovorni smo za svoje besede, misli in dejanja, kar  pomeni na ekspresije in impresije. NLP proučuje in svetuje za obe strani osebnosti.  Prodajanje megle je način prevlade trgovcev nad nekritičnimi kupci.                
Ekspresije se pretvarjajo v impresije. Sredi Ljubljane vozijo barke, odpira se novo parkirišče, obstaja novo gradbišče za Šumi, NUK, igrajo različne glasbe z različnih pozicij, kolesarjenje je nov politični šport. Poleti je godba na pihala, petje, koncerti. Zapiral se je Maksimarket, da se je odprl v Gurmet, zato razprodaja kot že znana vaja. Je to le vaja na začetku poletja, ki se izvaja že v vidnem svetu. Včerajšnji udarci na himalajski gong ne pa na prizadeti avto. Menjava izkušenj v imenu poslanstva, pogovor s preljubo osebo, branje v imenu kočije, stiki svetov, klečanje pred najsvetejšim. Kratke noči so v službi svetlobe, rjava luna je bila v zemljini senci. To naštevanje dogodkov je preštevanje zakladov.  To so slike za album spominov, ki ga bo pregledovala posthumna duša.     
S spomini hodimo za samim seboj. Tončka je najbolje videla, kdaj in kje nisem bil prizemljen. Hrepenimo po nedosegljivem! O tem pričajo mistiki in gnostiki, ki mislijo, da bomo šeke prišli do tega, kar oni že vedo. To je hrepenenje po božji brezpogojni ljubezni, ki nam jo partner ne more dati. 
Potrebno se je spominjati, sicer pa anticipirati primere za to, kako ‘ljubezen umije nepopolni spomin’ kot pravi Erzar Kompanova. Če imamo spomin še zastrupljen s sovraštvom, jezo itd. Ga je treba razstrupiti oz. ‘umiti’. Kot vemo, imajo zmagovalci običajno precej površen, selektiven spomin. Globljega imajo poraženci, vendar pa jim ga ‘zmagovalci’ vztrajno odklanjajo. Zato so ‘spravni procesi običajno dolgotrajni. Problem je, da tako boleči spomini kot pozabe prehajajo v navade kot ‘železne srajce’. Zato kakršenkoli bistveni premik pomeni že posredovanje božje milosti, usmiljenja oz. Božje volje. Tako je na Koroškem s slovensko manjšino in pri nas z bivšimi kolarobanti z okupatorjem.  Na medosebni ravni z Darinko ni več kaj razčiščevati, ker bi bilo to le obelodanjanje medsebojnih očitkov. Le Boutillierjeva (1998) razlikuje med telesnimi, čustvenimi, umskimi in duhovnimi mejami. Njihove neupravičene nespoštljive prekoračitve pomenijo kršitve človekovega dostojanstva. Mehanska paradigma je poudarjala predvsem ‘ločnice’ in vdore oz. vmešavanja. Po novi paradigmi stopa v ospredje zavest povezovanja, prepletanja, ki naj bi dala prožno varnost. Telesne meje spoznavamo po čutmo-zaznavnem sistemu VAKOG. Po prevladujočem sistemu smo vizualci, avditivci, kinesteti, gustatoriki in vonjalni tipi. Vsakogar naj bi sogovornik nagovarjal v njegovem jeziku, kar pa je prej izjema kot pravilo. Čustvene tipe razlikujemo po temperamentih. Umske meje po avtorici pomenijo zavedanje, kaj maramo in česa ne in razlikovanje med ‘mojimi in tvojimi željami’. Duhovne meje so širše kot religiouzne, ker pomenijo zavedanje večnosti.          
Newman (2004) nam odkrije, kako so hipnotizirani ljudje, ki so bili deležni vpogleda oz. spomina na pretekla utelešenja in v posmrtno življenje, pozitivno vplivali na svoj zavestni um in dojeli vzroke različnih duševnih težav. Obujeni duhovni spomini so oplemenitili njihova življenja. Ti ljudje imajo zdaj več moči in se bolj zavedajo svojega življenjskega poslanstva.
Cilj te knjige je navdihniti in vliti upanje ljudem, ki želijo doumeti ustroj svojega obstoja in se osvoboditi nerazumljivih vzrokov, ki, do branja te knjige, neprepoznavno delujejo na čustva in vedenje. Duša vsakega človeka ohrani vse prejšnje karmične vplive vzroka in posledice in ti vplivajo na naše trenutno čustvovanje in vedenje. Mnogokrat se nam zdi, da delujemo normalno, v resnici pa nas nemara obvladujejo globoki metafizični sprožilci. To stanje spregledajo vsi: tradicionalni zdravniki, strokovnjaki za duševno zdravje in celo mi sami.

Gre za težavna obdobja v naših trenutnih življenjih, ko ne razumemo, kaj nas žene, da se obnašamo nerazumno. Pravi vzroki tega so običajno prikriti. So globoko pod površjem naše zavesti. Večina nas stori vse, da bi se znebila notranjih demonov, ne vemo pa, kje naj jih iščemo.
 
Nekaterih dogodkov se radi spominjamo, druge pa potlačimo. Dokler iz ozadja ne zaslišimo znani glas, ki mu zaupamo, ali ko med sprehodom zaslišimo na šolskem igrišču glasen smeh otrok. Stopimo iz sedanjosti v preteklost. V stare čase, ko smo bili tudi mi še otroci. Spomini so ogledalo našega življenja. Najpogosteje so določeni zvoki, hrup ali zven iz našega vsakda njega življenja tisti, ki v nas sprožijo posebne spomine in nostalgična čustva. “Nešteto vtisov sprejemamo preko svojih čutil in njihovih kanalov, nato jih shranjujemo. Vonji in akustični dražljaji lahko sprožijo posebno močne spomine,” razloži psihologinja in psihoterapevtka dr. Marie-Luise Hermann. Človek nekaj sliši in kmalu za tem se v njem odvrti pravi film iz preteklosti. Minule dogodke še enkrat podoživi – in tako vedno znova.
Spomini so celotna zakladnica specifičnih izkušenj posameznika. Vsaka biografija je enkratna in neponovljiva, zaradi svoje preteklosti smo unikatni. Spomini so selektivni. Vedno znova se odločamo, česa se bomo spominjali in katero stran medalje bomo poglabljali. Tako kot naše razmišljanje, ki lahko prikliče slabe ali lepe spomine, je to naša osnovna naravnanost.” Ukvarjanje s preteklostjo pa nam lahko zelo pomaga, da damo v življenju na pravo mesto vse dobro in težko, kar se nam zgodi.
Lepi spomini so zelo pomemben vir življenjske moči in pozitivno vplivajo na naše dobro počutje – še zlasti v starosti. To je pokazala tudi študija znanstvenikov na univerzi v Queenslandu v Avstraliji, ki so s pomočjo lepih spominov izboljšali imunski sistem skupine starostnikov, starih od 65 do 90 let. “Mlad človek sanjari predvsem o svoji prihodnosti in živi za čas, ki šele prihaja. V drugi polovici življenja pa se začne človek zavedati, koliko lepega je že doživel in da je določeno obdobje nepreklicno minilo. Takrat ostane le še možnost tako imenovanega notranjega potovanja v spomine ali v fantazijski svet,” pojasni strokovnjakinja Marie-Luise Hermann. To vodi k temu, da je človek s starostjo vedno bližje svojemu otroštvu in mladosti. V tem času namreč prvič doživimo veliko dogodkov, ki sodijo v svet odraslih: prvi šolski dan, prvi poljub, prvi veliki preizkus, prva služba itd. In po besedah psihologinje se lažje spomnimo dogodkov, ki so močno povezani s čustveno izkušnjo. Zato so ti spomini veliko intenzivnejši. To je 'Reminiscence Bump' oz. efekt reminiscence. Nekateri ljudje po 40 letu se lažje spomnijo dogodkov iz otroštva iz odraslega obdobja. “Z lepimi spomini na otroštvo povezujemo neobremenjenost in živahnost. In s priklicem teh otroških spominov lahko to stanje v sebi ponovno prebudimo,” razloži Hermannova. Še lepši so spomini, ki jih lahko človek deli s svojo družino in prijatelji. “Napetost pri pripovedovanju, poslušanje in razumevanje povedanega vzbudi tako pri pripovedovalcu kot poslušalcu občutke o podoživetju in doživetju – nekdo se veseli in smeji skupaj s pripovedovalcem, se prestraši od groze ali je od vsega slabega in žalosti ganjen in prizadet,” razloži psihologinja. “Življenje dobi tako posebno vrednost.” Ali kot pravi stari japonski pregovor: “Lepi spomini nosijo naše življenje.”
V Sloveniji Ordina že poznamo po knjigi (2015) 'Koristnost nekoristnega'.  Njegova teza je, da 'se v 21. stoletju na vse kriplje hočemo znebiti človeka'. Pri tem se ne sklicuje na primere lokalnih vojn, ki naj bi bile tretja svetovna vojna na obroke, niti na podnebne spremembe. Ugotavlja pa, da šolanje na daljavo odpravlja humane odnose, ki so nujno potrebni za delovanje učeče se skupnosti. V bistvu zastopa koncept transformacijske šole, ne da bi ga tako imenoval. Navaja, da  je šola zašla v podjetniško miselnost, ki degradira znanje in kulturno držo. Že dolgo je znano, da s koncem razsvetljenstva tudi konec oblikovanosti človeka kot Bildung. Govorimo celo o ne-oblikovanosti in Sloterdijk o podivjanosti (nem. Verwilderung). Zlahka najdemo vzporednice njegove razlage z drugimi italijanskimi kolegi kot so Umberto Eco, Giacomo Galimberti, Giani Wattimo itd.  Ta filozofija je znana kot postmoderna 'šibka misel'. Obenem nam takšna uvrstitev avtorja pomaga razumeti širši kontekst njegove misli, ki ga ni mogoče eksplicirati v samem intervjuju. O tem, kaj je zapravljeno v šoli z jalovim eksperimentiranjem pri neupravičenem eksperimentiranjem pri uvajanju novitet v poučevanje je pred leti razmišljal že madžarski sociolog in emigrant v VB Frank Furedi v knjigi Zapravljeno, Zakaj šola ne izobražuje več (Ljubljana, Krtina, 2016). Kritik prakse neizobraženosti v šoli je tudi Konrad Paul Liessemann v delu Theorie der Unbildung (2015).  Ta t. im. teorija vsakdanje pragmatične uporabnosti posredno zagovarja prakso dominacije in družbene kontrole, ne pa tega, kar imenuje Ordino 'domačnost odnosov'.     
Niccio Ordino ne zagovarja nekoristnosti oz. neuporabnosti kar tako. Jean Paul Sartre je opredelil človeka kot nekoristno bitje (fr. Passion unutil). Kot zastopnik eksistencialistične filozofske smeri pa je dobil Nobelovo nagrado za literaturo. Tudi Ordino jo zagovarja kot ustvarjalno inovativnost, ki nima vnaprej določenega cilja uporabe, ampak se ta pokaže šele sčasoma ali na koncu raziskovalnega procesa. To pomeni, da ne gre za vnaprej pričakovane rezultate. Poskusi in zmote človekove dejavnosti niso že vnaprej nesmiselni. Ordino trdi, da so prav (umetniško) nekoristne reči najbolj koristne, ker človeka najbolj zanimajo in z njimi v poklicu doseže uspeh. Kako je mogoče ohraniti človečnost v tej splošni uporabnosti poblagovljenju in podivjanosti? Ta metoda je znana kot 'plavanje proti toku'. Mladina naj bi v šoli zapravljala čas z na videz koristnimi rečmi. 
Za slovensko ambasadorko šaha Lauro Unuk je šah šport, umetnost in znanost. Šah so uvedli tudi v našo osnovno šolo kot izbirni predmet zaradi njegovih vzgojnih ciljev  kot so načrtovanje akcije, preverjanje zamišljene odločitve, natančnost izpeljave, organiziranost in koordiniranost figur, discipliniranost, športno prenašanje porazov, spoštovanje soigralca, povezanosti hitrega intuitivnega in počasnega racionalnega mišljenja, kakor to razliko opredeljuje Kahnemann. Zato je šah po eni strani rekreativna in po drugi strani strogo programirana dejavnost. Talent za šah se običajno pojavi že v zgodnji mladosti. Mnogi slavni šahisti so se osebnostno avtobiografsko razvijali skozi šah kot so se znanstveniki, umetniki, filozofi,…      
Pri nekoristnosti in zastonjskosti življenja ne gre le za filozofsko, umetniško ali znanstveno področje delovanja, ampak še prej za religiozno. Ljudje so se od nekdaj zavedali smiselnosti življenja v skladu z božjo voljo. Jezus pravi 'jaz sem resnica, pot, življenje'. Kdor vame veruje, bo živel večno' in »Zakaj, kdor hoče svoje življenje rešiti, ga bo izgubil. Kdor pa svoje življenje zavoljo mene izgubi, ga bo našel«. (Mr. 25).   Rekel pa je tudi: »Jaz sem vstajenje in življenje: kdor vame veruje, bo živel, tudi če umre; (Jn, 25). Ordinova teza je, da je premalo duhovnega entuziazma, ker je premalo branja klasičnih tekstov. To velja tudi za branje Svetega pisma. Spomin nanje pomeni tudi anticipacijo, ker brez poznanja preteklosti ni izumljanja prihodnosti, ampak ostaja nekritično ponavljanje istega. Velja izrek, da se na napakah učimo. 
Mantra, ki se sama ponavlja, je v sanskrtu ajapajapam (japam je ponavljanje Easvwran, 2004, 68-69). Gr. Aphesys – spustiti, nehati misliti na nekaj, odpustiti. Peter Russell zastopa scientia universalis v izkustvu Bogu. Sam uči tudi meditacijo. Šolal se je pri Maharišiju v Indiji. 
Eckhart, ki je trdil 'jaz sem Bog' je moral svoj nauk pred Janezom XXIII. preklicati, nek drug mistik pa je bil usmrčen. Ta jaz seveda ni oseben, ampak je brezčasna zavest, ki pomeni tudi mir, ljubezen, svetlobo oz. luč, svobodo in resnico. Vsak ima svoj prostor in čas, v katerem živi.   
Že v antiki so poznali zelo stare ljudi, ki so jih hebrejsko imenovali metuzalemi. V ozadju je biblijska zgodba. Metuzalem je bil Henohov sin in Lamehov oče, eden od očakov pred vesoljnim potopom. Po Mojzesu 5, 27, je doživel najvišjo starost (969 let) med vsemi biblijskimi očaki. Od tedaj se izraz metuzalem uporablja za ‘zelo starega človeka in ‘zelo staro žival’.
Hayine (2021) afirmacije za vsak dan, ki jih je tik pred svojo smrtjo dovolila objaviti kažejo na njen potencialno krščanski duhovni pragmatizem. Podobnega podviga se je lotil že Tone Ciglar (2006), ki je zbral za vsak dan v letu pogovore vernika z Jezusom Kristusom po svetopisemskih motivih.    ¸
Za katero in kakšno zavedanje gre? Poznamo 5 stopenj zavesti od arhaične do kozmične in 5 vrst zavesti po Činmoju od obetajoče do rodovitne. Zavest smo obravnavali kot svetlobo v meni, ki ljubi svetlobo v tebi in kot samorefleksijo lastnega življenja 
Za kakovost zavesti je zelo pomembno, ali je enotna ali pa razdvojena na bipolarne pare nasprotij kot so: eno – mnogotero, zgoraj – spodaj oz. nebo in zemlja, moški – ženska (yin - yang), toplo – hladno, dan – noč, neskončno – končno, združeno – ločeno. Odkrivali smo različne darove bivanja – eksistence z različnimi zmožnostmi pripadnosti, delovanja, čutenja, mišljenja, pomena, volje, predstavljanja.  Najpomembnejša je hvaležnost zanje.
Vsakdanja zavest je nepopolna, razdvojena, iluzorična, zanikovalna oz. sprenevedajoča, absolutna zavest pa je popolna, ena, večna, božanska, srečna. V njej vsa nasprotja izginejo. V vsakdanji zavesti je razlika med tem, kar sem sedaj in tukaj in kar mislim, med resnico in iluzijo. Je nevedna glede na vedenje, je nečista – obremenjena s travmami. Agnosticizem zanika t. im. večno zavest. Jung  je zavest kot proces prehajanja skozi vmesno področje imenoval proces individuacije, proces notranje rasti, proces širjenja zavesti. Zavedanje lastnih senc, ki nas obvladujejo, je pogoj njihovega sprejemanja. Vsak njihov del mora biti osvetljen z žarkom zavesti, transformiran in vgrajen v našo osebno zgradbo. Večkrat sem že omenjal  tudi krščanske duhovne zakone. Po njih je življenje namenjeno razvoju zavesti, potovanju proti žarišču o. središču zavesti. To je pot prebujanja naših spečih potencialov in naše modrosti. Človekova zavest, ki ni le zunanja, ampak je tudi notranja ni samo odzivnost na dražljaj, ampak je še arhetipska, nezavedna. Zavedanje zavedanja je samozavedanje iz sebstva (nem. selbst, ang. self).   
Zavest je bistvo celotne kreacije – je sila, vibracija, ki se spusti v človeški zarodek iz kozmo sa, da se lahko v maternici začne njegov razvoj. Zavest je preprosto zavestna bit! Razne metafizike odgovarjajo na vprašanje prehoda iz ne-biti v bit. Šele ko odvržemo vse, kar nismo, spoznamo svoje bistvo. Zavest je naše bistvo, sebstvo, to, kar smo. Ta zavest je vir resnice, našega notranjega znanja. V religijah kot sta krščanstvo in budizem tisti,  ki se prepozna kot zavest, postane osvoboditev, ki je cilj vsakega duhovnega iskalca. Zavedati se svoje zavesti, svojega zavedanja preprosto pomeni strastno obstajati, občutiti živost življenja v vsaki celici svojega telesa.
Strast duše je brezmejna, ker je vedno tu, prevladuje. Z njo smo povezani v svojih najtemnej ših trenutkih in v drugačnih stanjih. Strast svoje duše najlaže začutimo v ekstremnih preizkuš njah. Prebujenje v zavestnega človeka s sabo prinaša številne zmaje in demone, ki na plan prinesejo vaše najgloblje, najtemnejše probleme in strahove. Tako stvari kot nas same moramo popraviti, ko ugotovimo, da je kaj narobe zlasti z našim zdravjem. Na to, da se to kdaj več ne splača, se nanaša predstava zastarelosti in odvečnosti.  
Na starost naj bi se posameznik čedalje bolj zavedal sebe, svojih omejitev in razvojnih možnosti za večnost. To je pot prebujanja naših spečih potencialov in speče modrosti. Dokler smo, se spreminjamo progresivno ali regresivno (lat. non progredi est regredi). Depresija, ki jo imajo že mladi, je regresivna. 
Naše središče je v srcu, zato nekateri sporočajo življenje iz srca (Pascal, Rousseau, Heide gger). Za filozofa Grosa (2017) je hoja takšna pot k sebi. Gre za vzdrževanje kondicije v povezni pretočnosti telesa in duha. v hoji je človek obenem pokončno in popotovalno bitje. Tudi sam sem hodil po vrhovih gora. Opravil sem slovensko tranverzalo, pohode po kranjskih vrhovih, delno tudi po škofjeloških, jubilejne pohode na Stol, Snežnik in Rakovec. Trikrat sem bil na Triglavu. Odpovedal sem se Mont Blancku. Nekaj let sem skoraj vsako nedeljo hodili z družino na Šmarno goro. S Tončko že dve leti (od decembra 2019) hodiva skoraj vsak dan na Rožnik, sicer pa do pandemije pogosto v takšne in drugačne toplice-terme. Hoja pomeni vsakemu še nekaj drugega - stik z naravo in s samim seboj, očiščenje mentalne navlake, prvobitnost.              
Peter Russell je v zavesti našel čar vesolja. Howeyeva je v hvaležnosti našla smisel življenja tako kot Gros v hoji. Za mistike je vse božansko. Zanje je vseeno, kako Boga imenujemo. Za Zoharjevo je to polje kvantnega vakuma-praznine, ker vsi izviramo iz istega bistva.
Pennyjeva se zavzema za dvigovanje energijske frekvence, Jerškova se zavzema za čarobnost besed. Polje zavesti (ang. mindstuff, indij. čita) ima sposobnost zavedanja vsakršnega možnega izkustva. Mahariši Maheš pravi: »Zavest je polje vseh možnosti«. To je apeiron pri Anaksimandru, dynamis pri Aristotelu. Meni to nekaj pomeni šele tedaj, ko zaznam  ustvarjal no uresničevanje bogastva glede na lastne želje. Bistvo naše zavesti kot navzočnosti je bistvo vsega, kar obstaja.
Peter Russell odgovarja na vprašanje, kakšna je praktična uporabnost tega novega,  drugačnega svetovnega nazora. Če smo doslej verjelo, da dogodki v »zunanjem« svetu določajo naše notranje občutke, je resnica ravno nasprotna, naša notranja občutja in misli določajo našo »zunanjo« realnost. srečo ima tisti, ki ga ne zadane kakšna svetovna katastrofa. Vladavina prava ne more biti enoznačni pojem. Olimpijske igre so le za bogate države. Zanje je zainteresiran kapital, ki podpira vse vrste tekmovalnosti.    
Naš besedni jezik je namensko prilagojen konvencijam, navadam (pa četudi le v dvoje), nara va pa ni. Konkurenca nastane, ker mojo delo za dobiček lahko opravi nekdo drug. Le doživlja nje je vedno moje. V tej nekoristnosti je božansko. To do-življanje podaljšano živi iz spomina . Od tod izhaja ideja, da naj bi se 'nahranili oz. založili z bogastvom lepih spominskih dožive tij. To bi imeli za zapolnitev dolgega časa. Hoja je izkušnja naravne realnosti in dobrote zemlje. Moj korak z zaletom  premaguje težnost, trdnost tal in našo trdnost značaja. Vznesenost jutranjega prebujanja je uglasbil Grieg, vznesenost pomladi pa Vivaldi. Glasbeni ki s posnemanjem narave ovekovečajo tisto, kar naj bi mi v njej doživeli. Na ta način pomagajo konservirati naše spomine.                
Thoreau, najbolj ameriški Američan, opeva divji zahod kot prihodnost. Pravo življenje je vedno drugo, onkraj navad. Dajmo si priložnost, da se vedno znova izumljamo. Indijanci imajo zemljo kot vir energije. Romar (lat. peregrinus) je prvotno tujec, ker hodi tam, kjer ni doma. Hoja se sestoji iz vrste slovesov. Od mnogih sem se poslovil, ne da bi sploh začel. Je bilo to odhajanje z negotovim prihajanjem?
  
Kiniki so pristajali na elementarnost in silovito divjost naravnih pojavov brez večne resnice v ozadju. Kiniki so prezirali civilizacijsko-kulturne konvencije s perspektive nomadov brez doma in lastnine. So v ozadju odkrili energijo namesto mirne resnice? Poznajo surovost jezika in obnašanja. Narava, ki jo priznavajo, je nevljudna, neukrotljiva, nečloveška na ravni narav nih potreb oz. bioloških funkcij. Bičal je tako zasebnosti kot javne pregrehe. V precejšnji meri je bila taka Justa. Ker ni bilo vse elitno, je bilo že skoraj zanič. Stric Jože iz tega primeža ni našel izhoda in se je lepega dne obesil. Vprašanje je, kaj mu je bilo dovoljeno. »Danes je vse enako cenjeno- radost, užitek, vedrina, sreča… Po njihovem razlikovanju so se nekoč razlikovale filozofske šole« (Gros, 2017, 103).  Hoja je enolična, ni pa dolgočasna. Spodbuja k mentalni dejavnosti. Gandhy je bil v bistvu vernik-romar. Nasledil ga je Nehru, eden izmed članov vodij neuvrščenosti.   
S hojo čas meditativno zbiramo. Doslej nisem sistematično razmišljal o pomenu hoje, dokler nisem prebral posameznih primerov pri Grosu. Zanimivo je, da svojega primera ne navaja. Stremljenje k uporabnosti povečuje zmožnost delovanja, proizvodnjo. Nujno je elementarno, čeprav ne vedno takšno kot so to interpretirali kiniki. Je polnost navzočnosti. To terja spreobr nitev, predanost. Gre za zaupanje v podporo. Sem pa zaupal prej naravi kot drugemu, zato sem imel malo prijateljev.  Gandhy si je ves čas prizadeval za ljudsko enotnost za skupni cilj osamosvojitve Indije. Wordsworth hodi za svoj užitek. Naj bom gospod droben pesek, da bodo svetniki stopali po meni na poti k tebi. Pri hoji najdemo skoraj neskončne možnosti ponavljanja. Poraja psalme, ki vibrirajo v telesu. Vdih pomeni združevanje, izdih pa odpuščanje. Srce je točka združitve kot odprtost navzočnosti. Človek sam postane molitev, ko Kristus v meni kliče sam sebe. Hoja postane nenehna kot dihanje in kot molitev, ne nazadnje izpolnitev. Za Nervala je bila hoja dejavna melanholija, delirij. Zame je vedrina in molitev. Brane Senegačnik pesni med hojo. To je tako kot bi pesnil med sanjami. Hoja kot smoter ali kot (dementno) tavanje, ko se ne znamo vrniti domov. Nazadnje dobimo s hojo coincidentia oppositorum. Podobno je s tekom zlasti ko smo v toku (flow). Pri Gandhyju je bil to miroljubni upor. Schelle je analiziral naravo sprehoda. Ugotavlja, da gre za razpoložljivost duha in duše za dojemanje sveta pojavov. Zato so tudi spomini čistejši skoraj tako kot v sanjah. Vse se nam daje, ker nismo na nič posebnega pozorni. Gros nam ob Benjaminu razlaga tudi mestne postopače, ki hodijo po mestu, ki ga spreminjajo v pokrajino med množico kot gnečo. Benjamin je pisal o 'vladavini blaga', merkantilizaciji sveta. Postopač subverzivno spodkopava množico. V množici sem predmet potrošnje, ulic, pločnikov. Hodec se izpolni v breznu mističnega zlitja (Rousseau, Wordsworth), postopač pa v eksploziji neskončne razpršenosti atomarnih posameznikov.                                
Prizorišča različnih ljubezenskih zgodb so postavljena po različnih mestih sveta od Italije, Benetk, Pariza, Londona, New Yorka do Aten. Serena se po letalski nesreči Brada poroči z Vasilijem, ki pa jemlje mamila, kar je za oba usodno. Obetavno dogajanje dobi hiter epilog, ker ga pogojuje le čutna strast. Šele tedaj, ko se mlada Vanessa po šoku, ki ga doživi ob umorjeni materi postopno spomni tega dogodka zločina, se zaljubi v Johna. Postopno najde sebe in stopi na novo pot skupnega življenja. Vprašanje je, ob katerih dogodkih se ji spomin izlušči in kako to vpliva na njuno prihodnjo zvezo.     
Jean Jacques Rousseau je zastopal naravno stanje prvotnega človeka, kar v 18. stoletju ni bilo priljubljeno. Gandhijev koncept ugovora lastne vesti satjagrahe je uspel, ker je šlo za enotno miroljubno gibanje. Pomembno je ohranjanje spomina na vrednote, da nas ne zajame nihilizem – instrumentalizem in nam ne spolzijo iz rok svoboda vesti,  spoštovanje drugače mislečega in kultura diskusije.  
Roman Danielle Steel Spomin je neverjeten. Pokaže, kako so večne zveze lahko krhke. Ob Sereni moški zatajijo. Brad se letalsko ponesreči, Vasilij jo pod vplivom hahiša kot ženo umori. Ne more se obvladati, ona pa tudi nasede svoji strasti in ne posluša opozoril. Wanesse najde pri Andreasu svojo sestro Charlie, vendar je on kot njen sanjski moški na smrt bolan za rakom. Zanjo bi bil tudi še enkrat starejši sprejemljiv, če ne bi bil na smrt bolan. Wanessin spomin se po koščkih sestavlja ob pogovorih se Teddajem, Andreasom in sestro. Andreas v Atenah ob srečanju z njo igra vlogo posrednika oz. katalizatorja. Kot žensko jo spolno prebudi, kot modrec jo združi z mlajšo sestro Charlie in obe odpotujeta iz Aten v New York k t.im. stricu Teddyju. Wannesse bo dobila fanta Johna. Andreas ji pokloni nepotabno ljubezen za prihodnost in pogum. Povsod so lepi kraji, nepozabni dogodki, tragedije, tudi zapravljeni časi. Izjemni moški nastopajo ob izjemni ženski Sereni. Dve knjigi sta posvečeni Sereni, tretja pa njunima hčerama.   

V sodobni znanosti , temelječi na "dejstvih" , pogosto velja rek : "de gustibus, non disputandum est", o izsledkih se ne moralizira. Pomanjkanje strokovne etike v sodobni znanosti je ena največjih nevarnosti za človeštvo in naš planet. Pogosto se dogaja, da se javnost odzove zgolj , ko lahko posledice raziskav povzročajo le očitno "nevarnost za ljudi" (kako "nam" pa to lahko škoduje?), bolj dolgoročne, ne tako očitne in širše posledice za okolje pa niso tako zanimive. Če pogledamo nevarnost gensko spremenjenih in zmanipuliranih domačih živali "za nas" ljudi , opazimo predvsem 4 potencialne nevarnosti : 
1. prehitra sprememba genoma, za katero ne vemo, kakšen posledice ima lahko v nekem obdobju; 
2. dodatno oženje genskega pola in kopičenje škodljivih recesivnih genov ; 
3. s hitro spremembo genoma živali in s tem nje same spreminjamo hkrati tudi njene parazite oz. patogene , ki se lahko pri prilagajanju na nove lastnosti spremenijo na tak način, da postanejo akutno in nepredvidljivo nevarni tudi za druge vrste, vključno človeka ; 
4. vrsta tveganja je povezana z nepredvidljivimi okoljskimi – ekološkimi posledicami in prob lemi : tveganja pri izpustu genteh organizmov v okolje so bistveno večja kot pri sevanju ali pri učinkih delovanja strupenih kemikalij. Genteh organizmi se namreč razmnožujejo !
Genski inženiring je na splošno, posebej med znanstveniki mišljen kot nekaj naprednega in pozitivnega, če se upošteva vse etične vidike tega pojava. Če pa se etike ne upošteva in se to znanje zlorabi zgolj v "koristne" oz. "komercialne" namene , se pa zadeva prehitro sprevrže v 'frankensteinščino'! 
Z manipulacijo z genomi živih bitij se celice resno poškoduje vedenje, integriteto in zdravje organizmov. Preneseni geni lahko poškodujejo in vplivajo na aktivnost lastnih genov v organizmu. Znano je, da prihaja do neljubih presenečenj, če se v drug organizem prenese več kot en gen!
Emerson je napisal, da se nam pri hoji v gozdu ne more nič zgoditi, česar narava ne bi mogla popraviti. Smo nevidni, a vidimo vse, postanemo pogled razširjene zenice. V gozdu človek odvrže svoja leta in ostaja otrok. V gozdu je večna mladost. Moja duša se radostnpo vzpenja v neskončni prostor. Razblini se sebičnost. Emerson opisuje že mistično vzdušje enosti z naravo.     
Karlovšek (2020) je v več delih napisal roman o preseljevanju Slovanov izza Karpatov v evropski prostor. V enem izmed nadaljevanj opisuje, kako je rimski cesar Maksimiljan skušal iztrebiti Slovane, ki so se na področju Rimskega imperija že naselili. Karlovšek nam daje zmes zgodovinskega spomina in domišljije.  
Kako lahko verjamem v Boga? Gabriele zastopa božji placebo zdravljenja s pomočjo vere. Jezus je ustanovil svetovni center zdravja. Prijavljeni molivci molijo na določene dneve in ure. 
Hamsun zastopa svojega junaka Isaka kot večnega človeka, ki je hkrati najstarejši in najmlajši, ko skuša obvladovati in obvladovati zemljo, kmetovati, gojiti živino, skratka se preživljati na spremenljivih pogojih suše, lakote, zime in vročega poletja. Roman je posebej zanimiv po tolikih letih, ko so se podnebni pogoji toliko spremenili. Se položaj človeka spreminja v smeri prekletstva zemlje?
Esejistična knjiga Slovenski sen izhaja ob tridesetletnici slovenske osamosvojitve ter prinaša besedila, v katerih Štefančič s svojim kritičnim, prodornim in razmišljajočim esejističnim pripovednim stilom analizira različne fenomene Slovencev in slovenstva v tem obdobju. Kot osnovo za posamezen esej in razmislek Štefančič ima za zgled Aleša Debeljaka, ki »generaciji ni pustil, da bi pozabila, da je generacija«, potem pa preko njega analizira in razdela neko obdobje. S svojim eruptivnim in eruditskim slogom Štefančič (2021) v tej knjigi izriše svojevrstno ogledalo, v katero se lahko ob svoji tridesetletnici (samo)kritično pogledamo Slovenci, pri tem pa njegov poudarek vseeno ostaja na nekaterih ključnih slovenskih ustvarjalcih, ki so zaznamovali naš čas, bodisi da gre za igralca Jerneja Šugmana in njegova filmska življenja, pisatelja Vitomila Zupana, ki si ga ne bi mogli izmisliti, četudi bi hoteli, filozofa Slavoja Žižka, ki ima s svojimi idejami pomemben vpliv po vsem svetu, Boštjana Hladnika, ki je v času globokega socializma uspel posneti svoj najradikalnejši film, Ivana Cankarja, kjer smo ob praznovanju stoletnice njegove smrti lahko na Slovence in Slovenijo pogledali na nov način, ali pa Tadeja Goloba in njegov najnovejši kriminalni roman, ki je obenem detajlni vpogled na slovensko družbo v času pandemije. 
Bergius (1964) je napisal kritično razmišljanje ob obdobju Džingiskanovih osvajanj ozemlja od Japonske do Črnega morja. Njegovi nasledniki niso osvajali Evrope, čeprav je imel Džingiskan načrt tudi za to podjetje. S svetovno modrostjo se je seznanil mimogrede, sam je imel preveč energije, da bi jo upošteval. Ob umiranju mu je bilo žal za poboje nedolžnih otrok in žena. Mongolija sicer vsako leto praznuje praznik njegovega rojstva, vendar pa je sama precej revna država.   
Po morju sva s Tončko sva imela 12. 8. brigadni dan v Vrbju. Pospravljala sva posledice toče na vrbi, polju in padalo je listje z dreves.  Morda bova drugo leto dala napraviti dvižno gredo in namesto vrbe okrasno ograjo. Vprašanje je tudi, kam naj bi še letos potovala. Šele tedaj, ko sta umrla oba očeta in sta se odselili obe hčeri in sem nehal sanjati o drugih, sva se uskladila.  Opažam, da je moja generacija filozofov (izvzemši Kirna-Kalan, Hribar) in Darinkina doktorjev prava še dejavna (Igličar, Zupančič, Ribičič). Šah je zame dober pokazatelj za to, kdaj postanem površen, prepočasen, slabo igram. Moja norma je vsaj 1350. prijateljstvo nastane, ko postanejo tvoje osebne potrebe obenem tudi potrebe drugega kot smiselne skupne vsebine. Tako je Darko sam hodil še v fitnes in na kosilo, čeprav me je vabil z njim.        
Morda zato, ker so se nekateri priselili s severa kot Veneti drugi pa z vzhoda izza Karpatov. Pred leti je nastal 'zgodovinski spor' do danes ne dovolj dobro razrešen spor o pravem poreklu Slovanov. 
Spomin  obsega marsikaj.   Matejin Guy sodi v rentierski, prostočasni razred. Sam ne misli, da je brez napak. S sinom mora biti zelo permisiven, da se sploh hoče z njim pogovarjati na samem. Pravilo je – ne postavljaj se nad drugega.  
Veseli me, da sem si lahko sposodil obsežen Štefanćičev Slovenski sen, kjer je združil več esejev o Zupanu, A. Debeljaku itd. Poznam tudi Simonitijev sen o demokraciji kot aristokraciji. Bergius (1964) pravi, da je osvajanje tujih ozemelj kot nevihta, ki se mora zdivjati, da je ozračje spet mirno. Čeprav je Napoleon svojo zadnjo bitko pri Watterlooju izgubil in zapravil državno premoženje, so mu postavili spomenik Arc du Triauph v Parizu. Ujeti je treba zgodovinski trenutek, čeprav je na koncu izgubljen. Kaj želi sporočiti Aleksej Tolstoj v Trnovi poti. Morda to, kako  živi v takšnih slavnih, revolucionarnih trenutkih mali človek.        
Strah jemlje življenjsko energijo, upanje pa jo spodbuja. Vedno znova naletimo na sile, ki se med seboj (začasno) ne morejo ali nočejo uskladiti.  Vsebina včasih postane praznina. To sem tudi doživel. Vse bi lahko dosegel (direktorsko mesto, najvišji naziv), pa nisem hotel, ker mi je manjkala vizija. Gre za lepoto elan vitala, ki je hkrati blagoslov, hvaležnost, občutek pomembnosti. Gre za vzdrževanje kondicije, ki je vsekakor odlična priprava za najvišje rezultate.  Mislim, da je pojem elan vital še nedokončan, ker ne vemo, kako niha od spodnjega do zgornjega roba. Bergson ga je vezal na spomin. Ali nas spomin na nekdanje rezultate navaja na nove? Umetnost športa. Ljudstvo časti junaka, ki si upa, čeprav izgubi. V času hipertek movalnosti štejejo prva mesta. Mongoli brez Džingiskana ne bi imeli svojega velikega zgodovinskega trenutka. Mongoli so bili militaristična država, ker so stalno vadili boje že doma. Hoteli so svetu vtisniti svoj pečat. Postavljaš osebne rekorde, ki so obenem svetovni. Dolgo časa sva se jezila, če ni bilo vse po njenem ali po mojem.    
Zvezdni utrinki so naši posebni dogodki, utrinjajo se v duši kot drobni spomini. Posejani so v duši skozi celo leto. Ni treba čakati nanje kot na Solze svetega Lovrenca v avgustu. Moči noči so njene moči obnove, nove zasnove česarkoli že.  Utrinki so posebna istoimenska revija. Svet je minljiv, ostajajo pa utrinki nestrohnjenega srca. Morda to pomeni francoski izraz  sursis?     
V večnosti osebni spomini zbledijo, ker vsi hkrati gledamo Boga, o čemer nam pričajo mistiki z vseh obdobij. Tako se vse naše pogojne ljubezni zlijejo v brezpogojno osebne višjega jaza. Trnova pot se prelevi !!v pot radosti. Nek stik z zemljo pa ostane. O tem govori tudi Newma nov nauk o selitvi duš. Po svoji smrti se Kristus takoj vrne k učencem in jih prepriča o svoji smrti-vstajenju. Vso oblast sovjetom! Vzeli si bomo kruh, ne bomo se pustili izkoriščati. Vojna fronta je začela razpadati – prej so vsi drli v vojno, sedaj pa je oseka in vsi bežijo iz nje. Hoteli bi začeti novo vojno z vojaki prostovoljci. Ljudstvo noče več vojne. Vojne vihre bodo minile, ostalo pa bo nestrohnjeno, ljubljeno srce. Nedolžnost srce dviga, grehi pa ga priklepajo na dno. Navsezadnje moraš sam prositi za odpuščanje, če veš koga. Ni naključje, da ljudje še danes kličejo duhovnika. Tudi moj oče se je opravičil za nasilje (jezo in metanje stvari) nad družino.  
Če spoznamo sovražnika, precej zvemo o sebi. Pri odločanju za skupno dobro pa nastajajo v glavnem razhajanja. Kar je v centru akutno, je na periferiji kronično. Ta Deželica na sončni strani Alp je Slovenija s svojimi prednostmi in slabostmi. Ker v zadnjem času izstopajo njeni ekstremi in konflikti, si poglejmo, kako jih je mogoče razumeti. Antropolog Helmuth Plessner (1892-1985) je  ugotavljal, da človek, ki ne najde ravnotežja v naravi tega skuša najti v razvoju kulture. Tako postaja človekovo telo ne le naravni, ampak tudi kulturni proizvod. Po eni strani smo osrediščeni na telo, v katerem smo, po drugi strani pa z njim manipuliramo. Prav zaradi razlike med odnosom 'biti telo' in 'imeti telo' je težko najti osebno ravnotežje. Stari Kitajci so razvijali celostno medicino daoizma, po kateri se te veščine lahko naučimo. Danes pa le redki pri nas to obvladajo, zato samo zdrava prehrana in joga ne zadostujeta. Človek običajno niha iz ene skrajnosti v drugo, iz 'družbene histerije', ki jo opisuje Peter Rak, v družbeno evforijo športnih navijačev za naše olimpijce z medaljami, ki jo opisuje Iztok Illich. Te emocionalne reakcije na krizne pojave so neskladne. Spominjajo na kolesarsko pedaliranje potiskanja nekoga navzdol, da pride drugi navzgor. Ta pojav je Boris Kidrič v socializmu imenoval biciklizem. Človek živi v nenehni negotovosti zaradi groženj, ki jih skuša presegati z zakoni, pravili, ukrepi. Po antičnem Sizifovem mitu se skala, ki jo junak Sizif potiska na vrh, vedno znova zvali nazaj v dolino. Nikoli ne vemo, kdaj nam bodo ušle stvari iz rok. Po doktrini Kondratijevih ciklusov tehnološko-gospodarski dosežki vedno znova postanejo zastoji in nazadovanja ter iskanja novih poti. Smo državica z visokimi ambicijami, smo pa obenem tudi tako razcepljeni kot da nimamo skupnega porekla. Ne vemo, ali Kondratijeva teorija ekonomskih ciklov in kriz še drži in v kakšnem smislu. Za Kondratija nove tehnologije sprva prinašajo dobičke in delovna mesta, pozneje pa zaidejo v krize. Ker vsak v svojih ambicijah v določenem obdobju doseže uspehe, nekateri skušajo živeti od nekdanjih zgodovinskih zmag, drugi pa od sedanjih uspehov. V zadnjem času je glavno vprašanje naše družbe, kdo je zmagovalec. Je to tisti, ki je zmagal na zadnjih volitvah, ali pa tisti, ki ni zmagal in že ves mandat tekmuje s tistim, ki je zmagal? Ukvarjamo se tudi z vprašanjem, kdo bo zmagal na prihodnjih volitvah, ne pa tudi s tem, kdo bo zmagal na prihodnji olimpijadi, čeprav bi posredno tudi na to lahko nekoliko vplivali. 
Včerajšnje rešitve industrijske družbe so postale današnji ekološki problem, današnje tehnološke informacijske rešitev pa bodo jutrišnji problem, ker se bo dilema humanega in trans- ali ne-humanega še zaostrovala. Aleš Šubic ugotavlja, da je samoumevno postavljanje javne razsvetljave pri nas po vseh mestih in vaseh v zadnjih desetletjih že postal civilizacijski in upravni problem. Gre za svetlobno onesnaževanje v smislu 'brezosebnega industrijskega stroja' in 'tehničnega totalitarizma'. Za Karla Marxa bi bila to umetna potreba onkraj naravnega krogotoka. Imperativ vsega vidnega, kar je mogoče videti tudi ponoči in izrečenega, kar je mogoče izreči v medijih, vodi v vseviden in preveč hrupen, odtujen svet. Pri nas je preveč zaslužnih, ki se medsebojno motijo namesto, da bi se kaj domenili. 
Za kaj je zaslužna tiha večina (ang. silent majority)? To je večina, ki zna prebivati doma in ne potrebuje olimpijad, umetnih pregrad, kričavega slavljenja idolov zgolj na svoji strani. Protestniki v Tokiu so pokazali, da olimpijade 2021 ne potrebujejo. Japonci znajo živeti tudi enostavno, miroljubno, spoštljivo do skrivnosti življenja brez medijskega senzacionalizma. Precej skrbi bi odpadlo, če bi se vsi po svetu hitreje prožno prilagajali nastalim kriznim razmeram, kar če zdaj pomeni odpovedovanje nekaterim privilegijem in ugodnostim. 
Pokojni Anton Trstenjak (1957) je navajal tudi psihološka navodila za  ohranjanje osebnega ravnotežja, ki bi jih kazalo v tem pregretem času upoštevati. Ravnotežje nenehno lovimo na dveh koordinatah – jaz družba in osebni in globlji jaz. Predvideval je, da imamo Slovenci dovolj dobrih lastnosti, da bomo znali preživeti tudi v prihodnosti.  Danes pa ljudje zaradi različnih kriz, ki postavljajo pod vprašaj dosedanji ležerni način življenja obupno iščejo gotovost in ravnotežje. Družbena histerija je eskalacija splošnega nezadovoljstva in nastaja po Raku zaradi budnega prežanja na vsak nezaželen ukrep, ki krati posameznikovo avtonomijo. Toda brez iskanja sprave, sožitja in skupnega pomena korona-krize ni enotnosti, ki pa je za trajnostni razvoj potrebna. Zaradi reševanja krize se je možno vrniti na umna razsvetljenska izhodišča in se odpovedati populističnim bližnjicam, vendar pa ni predvidljivo, kako verjetno je to uresničljivo. Problemi so kompleksni in takšno bi moralo biti tudi razreševanje.   
Po propadu rimskega mesta so na ljubljanska vrata potrkali Slovani, ki so sprva naselili obronke ljubljanske kotline. Šele na prelomu tisočletja so se ustvarile ugodne razmere tudi za razvoj srednjeveške Ljubljane. Njen nastanek je zgodba o uspehu: nedavno odkriti ostanki lesenega krožnika postavljajo njene zametke v začetek 11. stoletja, dobrih sto let kasneje pa je srednjeveško mesto Leibach oziroma Luwigana že prvič omenjeno v pisnih virih. Tako rekoč čez noč, v dobrih sto letih, se je Ljubljana iz male lesene naselbine pod Grajskim gričem razširila še na levi breg reke in postala pravo srednjeveško mesto z mogočnim obzidjem, ki se je v začetku 15. stoletja uspešno zoperstavilo Turkom. O pomembnosti mesta govori tudi dejstvo, da je imela Ljubljana svojo kovnico denarja, in ker prilika dela tatu, tudi njegove ponarejevalce.
Razcvet mesta Ljubljane v pregovorno temnem srednjem veku se je nadaljeval tudi v novem, ko je Ljubljana postajala cvetoče središče trgovine, obrti, kulture in nacionalne zavednosti. Pri tem je ključno 16. stoletje, ko je reformacija prinesla prve knjige v slovenščini. »Zažigalni« protireformaciji je sledilo obdobje mirnega življenja mesta v 17. in 18. stoletju, ko je Ljubljana dobila baročno preobleko: plemiči so mestne hiše preurejali v mogočne baročne palače – med njimi je tudi ta, Turjaška palača, v kateri danes domuje naš muzej –, meščanske hiše so si nadevale razkošne fasade.
Na narodno zavest je v času osvajanj Napoleona vplivala kratka epizoda francoske nadvlade, ki je Ljubljano postavila za glavno mesto Ilirskih provinc in omogočila javno uporabo slovenščine. Romantično lahko rečemo, da je nekaj let kasneje na dvig ravni slovenske besede najmočneje vplivala ljubezen: tista, ki jo je pesnik France Prešeren, avtor besedila slovenske himne, našel v svoji mladi muzi Juliji.
Prva polovica 19. stoletja je še enkrat spremenila podobo Ljubljane, še bolj pa je nanjo vplival hud potres leta 1895. Po njem je Ljubljana s pomočjo iznajdljivega župana Ivana Hribarja, ki je bil zelo uspešen pri pridobivanju obnovitvenega denarja, v novo stoletje stopila prenovljena.
V svetu turbulentno 20. stoletje so tudi v Ljubljani zaznamovala izmenjujoča se obdobja vojn in napredka. S koncem prve svetovne vojne, v času katere je bila Ljubljana pomembno mesto v zaledju soške fronte, se je končala tudi več kot 600-letna vladavina Habsburžanov v slovenskih deželah. V obdobju med obema vojnama je življenje v Ljubljani zaznamovalo živahno meščansko dogajanje, ustanovitev borze, univerze, akademije znanosti in umetnosti ter velesejma, poseben pečat pa je temu času in samemu mestu s svojo premišljeno arhitekturo dodal Plečnik, zaradi česar je Ljubljana še danes edinstvena.
Druga svetovna vojna je mestu zadala mnoge rane in Ljubljano ovila v obroč bodeče žice, z osvoboditvijo mesta pa je država vstopila v novo politično, družbeno in ekonomsko ureditev – socialistično Jugoslavijo. Za to obdobje je značilna hitra urbanizacija mesta, Ljubljana je pospešeno rasla, s priseljevanjem pa je naglo naraščalo tudi število prebivalcev. Po nekaj desetletjih v Jugoslaviji (med drugim je leta 1980 v ljubljanskem Kliničnem centru umrl maršal Tito) so se Slovenci leta 1990 na plebiscitu odločili oblikovati samostojno državo, in 25. junija 1991 je bila razglašena samostojnost. Tako je Ljubljana prvič postala prestolnica samostojne slovenske države.
Tako kot smo pred 40.000 leti začeli, nadaljujemo tudi danes: z naravo. Ljubljana tudi po večtisočletni zgodovini poselitve tega prostora z naravo ohranja močan stik, saj zelene površine segajo globoko proti središču danes sodobnega evropskega mesta.
Ob Zdenku sem na FF prvič prišel do sebe. V prvi službi v Kočevju pa sem prvič samostojno zaplaval v toku časa. V Kranju sem se vedno držal ob strani, vedno je bilo treba paziti, da ni bilo kaj narobe, da sem napravil dober vtis v razredu, da nisem česa ušpičil doma oz. očeta s čim razjezil. Tu pa je bilo sproščeno, čeprav ne vedro. Zdelo se mi je, da sem življenje v Kranju že zamudil, v Kočevju pa sem začel hlastati za njim. Moja triperesna deteljica Kočevje – Tolmin - Ljubljana.   
Šele na FF sem dobil toliko besedišča, da sem jih nagovoril in ti so sčasoma nagovorili mene. Večina še vedno govori brez teme, jaz pa tega ne znam. Ne govorijo o ničemer, kar bi nas razdvojilo. V bistvu sva prišla le oba razrednika. Šele naknadno sem spoznal, koliko del so mi na šoli zaupali. Koliko študija  sem še opravil, preden sem se vrnil na kraj, vreden svojega imena. Njegova zgodovina se je iz trenutnega stanja podaljšala v preteklost na Gottschee in prihodnost kočevskih skokov v samostojni Sloveniji. Nisem našel podatka, kdaj so Gottschee preimenovali v Kočevje. Verjetno je bilo to v času prisilne slovenizacije med obema vojnama. Tudi ne vem, kdaj je nastal Kranj iz Creine in Kranjske – Carniolia. Naša zgodovina se je podaljšala na spomine in vloge naših staršev in vnukov. Zdaj vem, da se mentalno ne bo težko vračati v Kočevje, razen morda fizično.  
Kje smo bili, ko se je zgodil kak kvantni skok? Živimo v času sindroma FOMO fear of missing out, strahu, da ne bi česa pomembnega zamudili. Jugoslavija se ne bi smela spremeniti v filmsko tovarno sanj. Sicer se na koncu preobrazi v izgubljeno Titovo iluzijo. Štefančič pravi, da bi namesto vznemirljivih volitev za demokracijo morali še vedno uporabljati pomirljivo žrebanje. Demokracijo si vsi želimo, a je nihče ne mara. To je naš paradoks. Štefanćič (2021) ne pove, da je razlog morda v tem, da je po eni strani postalo družbeno življenje preveč zapleteno, po drugi strani pa je hud individualizem spodbudil preveč divergentnih, težko uskladljivih in dejansko neskladnih glasov. Velja izrek namesto 'za nami potop' 'dokler gre, gre'. 'Apokalipsa vsakdanjosti' je Zupanovo posthumno delo. Bil je legionar, obseden s seksom in asket. Vsak dan nekaj odhaja in nekaj drugega prihaja. Rožanc je med prvimi povezoval duhovne vrednote s športom. Ugotovil pa je tudi njihovo degradacijo. Uživanje je menda lenarjenje, parazitiranje, a tudi dionizičnost, ekstatičnost. Zato je nastala kriza. Rožanc je videl, kam ta svet drvi, v obsedenost z uspehom, slavo, močjo, izvoljenostjo, poživinjeni boj, strah pred porazom, v nestrpno tekmovalnost, prezir nad tistimi, ki jih je treba poraziti, tekmece je treba zlomiti, sužnost nagonom, sovražnost, občutek stalne ogroženosti, demonizem življenja in smrti. Košarkarji živijo v tem, čemur se mi izmikamo.  Zdaj nekateri (levi in desni?) politiki živijo na način obsedenosti z uspehom v njej. Rožanc je v njih videl resnico časa. Ob mejah se Slovencem zmeša – tožbe za prazen nič. Zunanja pravičnost je ex aequo et bono. Nenehno so pred volitvami in novimi obtožbami. Hlepijo po hujšem maščevanju. Štefančič (2021) piše, da se mi retardirano – regresivno stegujemo v čas Aškerčevega (Martin in Vid) in Finžgarjeva mejnika v 19. stoletju. Finžgar je l. 1939 napisal novelo Za prazen nič. Aškerc je napisal balado o Mejniku v l. 1887. Za Hojevcem umre še Srebrnjak.po Štefančiču ()  Genska mejniška mutacija nas je zajela po marčni revoluciji in pomladi narodov l. 1848. Kam naj se Slovenci priključimo po preureditvi avstrijske monarhije? Davke so sprva plačevali v naturalijah, pozneje pa v denarju s prodajo izdelkov na trgu. Kmetije so morali prodati, ker niso mogli odplačevati dolgov sosedom. Trg je tedaj premikal mejnike. Ta jim je določal nacionalni značaj. Sosedu so premikanje meja bolj zamerili kot trgu. Slovenec umre z mejnikom v roki. Predstavljali so si, da jim sosed premima mejnike. V 20. stoletju postanejo to sosednje države npr. l. 1918 z Italijo in Avstrijo in l. 1941 Italija, Nemčija, Madžarska. Še vedno ne vemo, s kom naj se identificiramo, komu naj verjamemo npr. ne Vidu in ne Martinu, ki halucinira.   
--Zgodovinsko-etnološki del razstave začenjamo s tolminsko upornostjo. Na tradicijo tolminske nepokornosti kažejo številna uporniška gibanja v preteklosti, posebej izpostavljen pa je tolminski kmečki upor iz leta 1713 s tragičnim zaključkom: usmrtitvijo enajstih upornikov. Predstavitev puntarskih časov dopolnjujejo razstavljeni originalni predmeti z gradu na Kozlovem robu, rihtarski meč iz 15. stoletja ter kmečko orožje, o vélikem puntu pa govorita tudi dokumentarni film in računalniška predstavitev.
Muzej prikazuje specifičnosti načina življenja ljudi v Gornjem Posočju na prehodu iz 19. v 20. stoletje. V preteklosti so prevladovale hiše s strmo slamnato streho in osrednjima prostoroma v pritličju: črno kuhinjo in izbo. Notranja ureditev teh prostorov kot tudi dejavnosti, ki so se v hiši odvijale, so prikazane z originalnimi razstavljenimi predmeti.
Na Tolminskem je bila sprva izrednega pomena živinoreja, o čemer pričajo že arheološke najdbe iz prazgodovinskega časa na pašnih planinah. Kljub težkemu življenju v hribovitem svetu in ozkih dolinah družabno življenje ni zamrlo. Gostilne so bile mesta zbiranja in pomenkovanja, pa tudi izmenjevanja novic in sklepanja kupčij. Značilni elementi vaških gostiln so bili enostavno pohištvo in skromna oprema. 
Posebnost obravnavanega prostora je obmejna lega, ki je vplivala na oblikovanje močne narodne zavesti. V 60ih letih 19. stoletja se je razmahnilo slovensko narodno politično gibanje. Čitalnica v Tolminu je bila ustanovljena že 20. februarja 1862 je bila prva  organizacija na Goriškem, druga na Primorskem in peta na slovenskem ozemlju. 
Trg in kasneje mestece Tolmin je bil stoletja upravno, kulturno in gospodarsko središče. Prva polovica 20. stoletja je obdobje velikih političnih in gospodarskih sprememb, ki so močno vplivale tudi na življenje ljudi ob Soči. Zgodovinski mejnik je za Posočje zagotovo prihod prvega vlaka leta 1906. Neizbrisne  sledi je zapustila prva svetovna vojna. Nova državna meja, ki je nastala po vojni, je prebivalce Tolminskega ločila od Slovenije. Ulične in krajevne table iz tistega časa kažejo na uresničevanje italijanske raznarodovalne fašistične politike. To se je poznalo tudi v šolstvu. Organizacija TIGR (Trst, Istra, Gorica. Reka) je delovala tudi na področju Tolminske. Zatirali so jo Italijani, potem pa še partizani. 
Tabla z napisom Začasna meja Jugoslavija - Italija nas ob prihodu v zadnji razstavni prostor opozarja na dolgotrajen proces oblikovanja meje z zahodno sosedo. Naslednja desetletja so zaznamovale zlasti gospodarske spremembe. Hitra industrializacija večjih krajev je pospešila odseljevanje ljudi iz hribovskih vasi. Razvoj območja je krojila tudi narava, ki je ljudem v Posočju večkrat obrnila hrbet. Skozi različne preizkušnje utrjeni in obrušeni so prebivalci Posočja dočakali uresničitev nove države Republike Slovenije.
Boljše bi bilo, če  bi ljudje gojili dobre spomine namesto slabih in bi se želeli v skladu z njimi poboljšati. Če bi namesto nekulture bojkota, ki je oblika zanikanja realnosti  želeli kulturo sodelovanja. 
Mistiki pogosto govorijo o duhovnih izkušnjah, ki jih drugi nimamo, čeprav ti menijo, da si jih lahko pridobi vsak. Pogosto je tako, da tisto, česar bi lahko osvojili vsi, opravijo samo nekateri. Tako je tudi s filozofijo, znanostjo, umetnostjo. Easwaran (2004) nas uči duhovnega življenja. Tudi določene knjige postanejo poznane le izobraženi skupini. Naši spomini delujejo različno. Pri tem izpostavlja meditacijo, ne pa mistike. Zastopa osemdelni program duha (2004, 13) nekakšne univerzalne religije. Cilji Easwaranega učenja so: izboljšanje koncentracije, premagovanje stresa, pozaba bolečih spominov, odkrijemo namenski smisel življenja in sledimo svojemu božanskemu bistvu. Tudi drugi nas navajajo na to, da živimo v osrečujoči večnosti. Tesla in Einstein sta prav tako zastopala celostno paradigmo. Tistega, česar ne potrebujemo, se moramo odločno odpovedati. Uglašen um ohranja vitalno energijo. V bistvu gre za vrednote svetovnega etosa. Samooskrbno gospodarstvo ima prihodnost v smislu 'majhno je lepo' (small is beatufull). Objeti vse lepo, dobro in resnično. To so oz. naj bi bile konstantne vrednote. Brez njih nazadujemo. Res se je treba zavedati infantilizacije, ki jo je Zupančič označil za prededipalno držo. Že Freud je vedel, da je treba priti do ravni superega, sicer ni morale. Tega dejstva nekateri ne priznavajo, ki sicer tudi kršijo splošna načela etike.
Eksperimentalno sta bila ugotovljena dva dejavnika fantazije - anaksiomatizacija in hiperaksiomatizacija (podcenjevanje, zanemarjanje določene informacije na eni strani in precenjevanje, preveliko poudarjanje določene informacije na drugi strani). Oba mehanizma sta med seboj povezana in delujeta stalno pri izpolnjevanju katerekoli produktivne umske dejavnosti. V tem smislu nastopata kot zakonitost mišljenja, ki je neodvisna od posameznikove volje". (Rozet,I.: Psihologija fantazii, Minsk, 1977, cit. po Dydyško, str.372) 
zanemarimo določene specifične prvine (npr. slabost robnega kmeta) in še bolj poudarimo pomen drugih (npr. nezaščitenost nasprotnikovega kralja).
Pozicijo lahko objektivno ocenimo kljub temu, da moramo določena dejstva stalno zanemarjati, druga pa poudarjati. sposobni  smo dajati prioritete tistim dejavnikom, ki si to dejansko zaslužijo; že Steinitz je ugotavljal, da sposobnost izdvajanja bistvenih obeležij pozicije pospeši proces njenega ocenjevanja. Pomembno pa je, da se zavedamo zapletenosti in protislovnosti mehanizmov našega mišljenja, kar zahteva od nas, da jih z ustreznimi metodami treniranja zavestno usmerjamo in neprestano izpopolnjujemo.

Mehanizem anaksiomatizacije oz. hiperaksiomatizacije ustreza pojmu raznostra nosti mišljenja po Krogiusu. Če mišljenje ni dovolj raznostrano, tedaj šahist podceni in zanemari vse razen glavne ideje, zamisli, ki ga je prevzela. Tedaj  nastopi ozka usmerjenost miselnega procesa, ki pripelje do nerealnega ocenjevanja pozicije. Slaba je tudi druga skrajnost - stremljenje da vse izračunamo in ničesar ne ocenimo. Prevelika raznostranost mišljenja miselnih procesov  pomeni pravzaprav razdrobitev mišljenja ter odpoved iskanju skritih in bistvenih obeležij pozicije, iskanju orginalnih idej. Če predvsem formalno izračunavamo brez iskanja glavnih obeležij pozicije in na poglobljenih pozicijskih ocenah pa so razdroblena, nepovezana.
Obstoji dosti receptov za zviševanje ocenjevalnih sposobnosti, vendar je pri pogoju, da je šahist že osvojil osnovna strateška znanja, najbolj preizkušeno sredstvo - analiza lastnih, že odigranih partij, ki ne le, da regulira mehanizme anaksiomati zacije in hiperaksiomatizacije, ampak tudi razvija glavne ocenjevalne kvalitete - izboljšuje splošno razumevanje zakonov in načel pozicijske igre. Če smo se v partiji srečali z zapleteno, problemsko praktično pozicijo, ki je ne znamo prav oceniti, jo moramo po končani partiji poskušati analitično preučiti do konca, se dokopati do sintetičnega bistva in na tej osnovi korigirati njeno oceno. Šele nato pride na vrsto nastop na novem turnirju!
Je precej receptov za zviševanje ocenjevalnih sposobnosti pod pogojem, da smo že osvojili osnovna strateška znanja s preizkušenim sredstvom - analizo lastnih, že odigranih partij. To regulira mehanizme anaksiomati zacije in hiperaksiomatizacije, in razvija glavne ocenjevalne kvalitete - izboljšuje splošno razumevanje zakonov in načel pozicijske igre. Če smo se v partiji srečali z zapleteno, problemsko praktično pozicijo, ki je ne znamo prav oceniti, jo moramo po končani partiji poskušati analitično preučiti do konca, se dokopati do sintetičnega bistva in na tej osnovi korigirati njeno oceno. Šele nato pride na vrsto nastop na novem turnirju!
Spomin lahko razvrščamo na različne načine. Tako razlikujemo 1. senzorni spomin, 2. kratkoročni in 3. dolgoročni spomin. Senzorni spomin je nekakšna paslika dražljaja, ki jo doživimo še eno ali dve sekundi po draženju. V tem času prepoznamo enostavne vzorce, npr. krog, sicer pa gradiva ne razumemo. Kratkoročni spomin traja kakih  20-40 sekund, njegov obseg pa znaša 7+/-2 enoti ali kosov informacije. Ker je lahko v enem kosu združenih več enot informacije, si lahko obseg kratkoročnega spomina umetno povečamo s tem, da informacije razvrščamo v kose (npr. poskušamo si zapomniti številke v parih ali trojicah namesto posameznih). Kratkoročnemu spominu pravimo tudi delovni spomin, ker v njem potekajo spoznavni procesi npr. mišljenje, odločanje, operacije na podatkih. Delovni spomin je nosilec zavesti in predstavlja naš sedanji čas. Ad 3. Skladišče dolgoročnega spomina skoraj da nima omejitve, niti po kapaciteti podatkov, ki jih lahko shrani, niti po času. V njem hranimo celotno znanje in vse spretnosti, ki smo se jih v življenju naučili. Nekatere podatke si zapomnimo za vse življenje. Pozabljanje je počasno. Shranjeni podatki so med seboj povezani v asociacijsko spominsko mrežo. Po potrebi lahko podatke iz dolgoročnega spomina znova prikličemo v delovni spomin - takrat pravimo, da se spominjamo oz. obujamo spomine. S ponavljanjem preidejo podatki prešli iz kratkoročnega v dolgoročni spomin.
Jedro spomina je ohranjanja podatkov. Shranjene spominske sledi (engrami) so posledica draženja. V zadnjem desetletju jih nevrofiziologija skuša razložiti z električnimi tokovi v možganih (kratkoročni spomin) in s spremembami strukture nukleinskih kislin v živčnih celicah (dolgoročni spomin). A to še ni dokončni odgovor na vprašanje o naravi spominskih sledi.
Ohranjanje proučujemo le na podlagi obnavljanja, pri tem pa se lahko zmotimo, saj obnova ni vedno enaka ohranjenem gradivu. Ohranjanje je vztrajanje spominskih sledi, njihova izguba pa je pozabljanje. Zato sta ohranjanje in pozabljanje v nasprotnem odnosu. Sčasoma prihaja do kakovostnih sprememb v vsebini tega, kar ohranjamo v spominu. Vsebino si bolje zapomnimo, če je za nas smiselna in logična. Tedaj jih bolje razumemo. Tipične spremembe v zapomnitvi so: 1. več enot se strne v eno, 2. podrobnosti izginejo, 3. vsebina postane razumljivejša in bolj logična. Sčasoma se izgubijo imena in številčni podatki. Najbolj vidna pa je seveda sprememba v količini zapomnjenega - spomnimo se vedno manj podatkov.

Vzroke pozabljanja delimo v fiziološke in psihološke. Prvi so procesi v organizmu, ki povzročajo 'bledenje' spominskih sledi. Udarec po glavi lahko povzroči trajno izgubo spomina za obdobje neposredno pred njim. Podobno tudi vse druge poškodbe in bolezni, ki prizadenejo delovanje možganov (npr. možganski pretres, arterioskleroza, možganski tumor, pomanjkanja kisika....). psihološki razlogi pozabljanja so: 1. retroaktivna inhibicija, pri kateri novo znanje zavira ali uničuje staro znanje. Le ta je tem večja, čimbolj je novo učno gradivo podobno prvotnemu. 2. razlog ja pa je potlačevanje ali represija. Oseba neprijetne spomine izrine iz zavesti in jih potlači v podzavest. Zato se pogosto dogaja, da obtožujemo druge za napake, ki smo jih naredili sami.  
Izgubo spomina za krajši ali daljši čas imenujemo amnezija. Trajne in obsežne amnezije so redke, običajno se stanje po poškodbi, ki je najpogostejši vzrok izgube, postopno izboljšuje. Normalno je, da s staranjem spominske sposobnosti človeka nekoliko upadejo, toda pri sicer telesno zdravi osebi je ta upad tako majhen, da ga sploh ne opazimo. Slabšanja spomina s starostjo nima toliko vzrokov v fizioloških spremembah (npr. arterioskleroza, propadanje nevronov...), pač pa bolj v zmanjšani umski aktivnosti starejših in motivaciji - njihovem prepričanju, da postajajo pozabljivi, ne trudijo se, da bi si nekaj zapomnili itd.
Ravnatelj Kotar je v pogovoru stalno uporabljal frazo 'kajnedane'. Slovenska jezikovna fraza 'kajneda ne' spada k skupini question tags (nem. ist das nicht wahr, fr. es que ce n' est pas?, ang. is n't it?). To so nikalne vprašalnice na koncu stavka, ki vzpostavljajo afirmativno stanje. Na ta način se vzpostavlja odnos med precedensom in konsekvenco, kar pomeni, da gre za potrjevanje že pripravljene rešitve in ponavljanje že znanega. Takšen vodja je avtokratski, ker ne upošteva iniciative sodelavcev. Ne trpi ugovorov. Na tem je slonela represivna vzgoja. Današnja infantilizacija družbe je tudi pojav moralne nezrelosti, ki jo je ugotavljal že Adorno v 50. letih 20. stoletja. Tedaj in še danes je v več primerih tako, so bili 'ponižni vodje' prej izjema kot pravilo. Izjemnost konsenza je nastala zaradi prevladujočih prepirov, groženj, mlačnih reakcij in bližine konca, ki deluje podobno kot kontrastnost ljudstev brez zgodovine. Na začetku je videti vse popolno zaradi velikih pričakovanj in potreb. Ko nastanejo konflikti, se nehaš čuditi pojavom, ker pristaneš na trdih tleh. Konflikti z dijaki so rešljivi v sodelovanju šole in  staršev. V Kočevju tega še ni bilo potrebno, v Tolminu pa že. K neki družini sem prišel celo na dom. Ko sem na maturantskem izletu v Sofiji v Bolgariji zamudil vlak, sem prenehal biti razrednik. Z nekaterimi ravnatelji sem se razumel bolje, z drugimi slabše. Vošnjakova je bila skoraj kot mati. Zamenjal sem tri zbornice. Sčasoma postanejo vsi profe sorji - sodelavci nadomestljivi. Vedno so se našli redki dijaki, ki so me med poukom kaj spraševali. Po eno leto sem bil nastavljen tudi v Želimljah in na bežigrajski gimnaziji za 'teorijo spoznanja' (akronim T.O.K). Slovo od Želimelj je bilo nostalgično, čeprav se z dijaki nisem razumel. V 4. A razredu so klepetali cele ure. Osrečevalo me je, da prenašam znanje. tako kot me je na Zavodu za šolstvo osrečevalo, da sem zaradi predmeta STM v stiku z učiteljicami na raznih šolah, ki si jih v ljubljanski regiji sam izbiram. O tem sem pisal poročila. Klepeti ob pitju kave so pomenili več kot suhoparni znanstveni sveti na PI. V Želimljah in za Bežigradom sem bil le začasno. Poučevanje filozofije ob raziskovanju je bilo zanimivo. Za raziskovanje nikoli ne upokojiš možganov. Skoraj vedno se pokaže, da se spremenijo zunanji pogoji, ki jim je vedno težje slediti. Upokojitev je potem predvsem  samozaščita pred razočaranji. Videzi mest (Kranja, Kočevja, Tolmina, Ljubljane) se spremenijo skoraj do neprepoznavnosti. So lepša, preglednejša, bolj nakupovalna.                           
Rožmarin je za spomin, prav tako kot spominčica. Koncentrirani smo tedaj, ko smo v zanosu, flowu. Spoznavno, ontološko in estetsko vrednost antonimov kot nasprotij proučuje filozofija. Nemško Leib je Korper, francoski future je avenir. Angleških sinonimov ni težko najti. 
Tako kot pri šahu lahko tudi v življenju zbiramo najboljše partije, trenutke uspešnih odločitev. To so tisti, v katerih smo opravili izpit oz. napravili kvantni skok. Vsi moji strokovni zapisi služijo temu namenu.  Računalnik mi izbira točkovno – po ratingu malo boljše ali slabše partnerje. 
Prótipoménke, oziroma antoními (grško anti - proti + onoma - ime) so v slovnici pari besed z nasprotnim pomenom, kot npr.  vroč   in mrzel, debel in suh, spodaj in zgoraj, bel ali črn, dinamika in statika. Protipomenke praviloma nastopajo v dvojicah. Nezdružljiv, oziroma nasprotni pomen se nanaša na dejstvo, da ena beseda v paru izključuje drugo besedo, kot v primeru, nekaj kar je dolgo namiguje, da ni kratko. Takšni zvezi pravimo binarna, oziroma dvojna zveza, ker vključuje dve besedi, ki sta nasprotnega pomena. Protipomenke so lahko samostalniki, glagoli, prislovi ali pridevniki, morata pa biti protipomenki vedno iste besedne vrste. Pri protipomenkah je nasprotni pomen pogosto približen in ne povsem točen, opazni so lahko pomenski odtenki, ki zmanjšujejo nivo protipomenskosti (na primer original in plagiat). Nepopolne protipomenke so v slovarju zato najpogosteje povezane samo primerjalno s prim. (na primer podnaslov in nadnaslov). Protipomenko najlažje definiramo z vprašanjem Kaj je nasprotje od X?
Termin antonim (in antonimija) je sinonim od protipomenke, vendar ima tudi bolj specifičen pomen. Besede imajo lahko glede na pomen različne antonime. Dolg in visok sta antonima od nizek in obratno kratek in nizek od visok. Poznamo dve vrsti antonimov: 1. stopnjevalni antonimi so pari, ki izražajo prostorska razmerja. Npr- spodaj, dolg ali kratek. 2. dopolnjujoči (komplementarni) antonimi pa so pari, ki izražajo absolutno nasprotno razmerje. Npr. mrtev ali živ, moški ali ženska. Kant pozna 4 antinomije npr. nujnost - svoboda. 
Pojem antonim so vpeljali jezikoslovci v 19. stoletju, so te povezave osnovni del jezika v nasprotju s sinonimi, ki so pridobili drobne različnosti, ali homonimi, ki so pretežno etimološki primeri ali naključja. Antonim antonimu sta po definiciji oba, sinonim in homonim.
Nekateri jezikoslovci (John Lyons, David Crystal in D. Alan Cruse) antonim razumejo le stopnjevalno npr. dolg in kratek), druge pa drugače poimenujejo. Medtem ko antonim pojmuje stopnjevalne antonime (večinoma pridevnike), je protipomenka splošen termin za vsa ostala področja antonimije.
Različni jeziki poznajo različne načine ustvarjanja protipomenskosti, oziroma antonimije, v želji razširitve jezika. V angleščini je zelo znano dodajanje predpone in- in un- (real – unreal, docile – indocile), esperanto ima predpono mal- (bona »dobro« - malbona »slabo«) in napredni jezik (Newspeak - kjer dobijo besede nov ideološki pomen) ima predpono un- (ungood »slabo«).
Obstajajo besede, ki nimajo nasprotnega pomena, npr 'kljunaš', nima ustrezne protipomenke. Zato ne moremo odgovoriti na vprašanje Kaj je nasprotje od kljunaš? Razlog za nastalo dilemo je, da živalske in rastlinske vrste nimajo binarnih nasprotji, razen seveda v spolu živali (npr. lev in levinja, pes in mačka in pri rastlinah iglavec in listavec.
Protipomenke so same po sebi nezdružljive binarne zveze, ki ustvarjajo poimenovanja in formule za svoja poimenovanja npr: beseda A je X, kar pomeni da beseda A ni Y.
Francoski sinonimi: avant-propos – introduction. Avoir – posseder. Incoherence – desordre, incompatible – inconciliable, indifference – inaccesible – desinterese, indignation – revolte, empecher – accelerer, empereur – roi, etc. Sopomenke so plod analogij. Francoski sinonimi: liberer – degager, etre independance, incertitude – indecision, incessament – bientôt, incessant – durable, inciser – couper, incipit – commencement, incident – evenement, incliner – abese, inclure – contenir.
Ideologija interpelira, novači, nagovarja, naslavlja ljudi v subjekte. Pri Foucaultu subjekti postanemo z objektivacijo vednosti ali pa tako, da je predmet oblasti. Za Lacana je nezavedno subjekt kot produkt označevalca. Svoboda predstavlja razsvetljencem podrejenost splošnim javnim normam. Svobodne razprave ne izključujejo plačevanje davkov, podrejanje policijskemu nasilju, hodili naj bi na volitve in razpravljali o nedemokratičnosti ureditve. Nazadnje naj bi razprave omogočale svobodno delovanje (Foucault, Althusser). Glas (vesti) je fonetični moment samozavedanja. Odnos med glasom in pisavo zadeva jedro metafizike. Znak dobi pomen prek drugih znakov v kontekstu. Vsaka metafizika skuša fiksirati binarne opozicije. Dar prekinja logiko menjave. Pade z neba. Je znak dekonstrukcije!? Derrida in Lacan proizvedeta vsak svojo teorijo glasu. Derrida se sliši govoriti. 2. narcistična  avtoafekcija sebe slišati. 
Nemški sinonimi
Spomin lahko razvrščamo na različne načine. Tako razlikujemo 1. senzorni spomin, 2. kratkoročni in 3. dolgoročni spomin. Senzorni spomin je nekakšna paslika dražljaja, ki jo doživimo še eno ali dve sekundi po draženju. V tem času prepoznamo enostavne vzorce, npr. krog, sicer pa gradiva ne razumemo. Kratkoročni spomin traja kakih  20-40 sekund, njegov obseg pa znaša 7+/-2 enoti ali kosov informacije. Ker je lahko v enem kosu združenih več enot informacije, si lahko obseg kratkoročnega spomina umetno povečamo s tem, da informacije razvrščamo v kose (npr. poskušamo si zapomniti številke v parih ali trojicah namesto posameznih). Kratkoročnemu spominu pravimo tudi delovni spomin, ker v njem potekajo spoznavni procesi npr. mišljenje, odločanje, operacije na podatkih. Delovni spomin je nosilec zavesti in predstavlja naš sedanji čas. Ad 3. Skladišče dolgoročnega spomina skoraj da nima omejitve, niti po kapaciteti podatkov, ki jih lahko shrani, niti po času. V njem hranimo celotno znanje in vse spretnosti, ki smo se jih v življenju naučili. Nekatere podatke si zapomnimo za vse življenje. Pozabljanje je počasno. Shranjeni podatki so med seboj povezani v asociacijsko spominsko mrežo. Po potrebi lahko podatke iz dolgoročnega spomina znova prikličemo v delovni spomin - takrat pravimo, da se spominjamo oz. obujamo spomine. S ponavljanjem preidejo podatki prešli iz kratkoročnega v dolgoročni spomin.
Jedro spomina je ohranjanja podatkov. Shranjene spominske sledi (engrami) so posledica draženja. V zadnjem desetletju jih nevrofiziologija skuša razložiti z električnimi tokovi v možganih (kratkoročni spomin) in s spremembami strukture nukleinskih kislin v živčnih celicah (dolgoročni spomin). A to še ni dokončni odgovor na vprašanje o naravi spominskih sledi.
Ohranjanje proučujemo le na podlagi obnavljanja, pri tem pa se lahko zmotimo, saj obnova ni vedno enaka ohranjenem gradivu. Ohranjanje je vztrajanje spominskih sledi, njihova izguba pa je pozabljanje. Zato sta ohranjanje in pozabljanje v nasprotnem odnosu. Sčasoma prihaja do kakovostnih sprememb v vsebini tega, kar ohranjamo v spominu. Vsebino si bolje zapomnimo, če je za nas smiselna in logična. Tedaj jih bolje razumemo. Tipične spremembe v zapomnitvi so: 1. več enot se strne v eno, 2. podrobnosti izginejo, 3. vsebina postane razumljivejša in bolj logična. Sčasoma se izgubijo imena in številčni podatki. Najbolj vidna pa je seveda sprememba v količini zapomnjenega - spomnimo se vedno manj podatkov.
Vzroke pozabljanja delimo v fiziološke in psihološke. Prvi so procesi v organizmu, ki povzročajo 'bledenje' spominskih sledi. Udarec po glavi lahko povzroči trajno izgubo spomina za obdobje neposredno pred njim. Podobno tudi vse druge poškodbe in bolezni, ki prizadenejo delovanje možganov (npr. možganski pretres, arterioskleroza, možganski tumor, pomanjkanja kisika....). psihološki razlogi pozabljanja so: 1. retroaktivna inhibicija, pri kateri novo znanje zavira ali uničuje staro znanje. Le ta je tem večja, čimbolj je novo učno gradivo podobno prvotnemu. 2. razlog ja pa je potlačevanje ali represija. Oseba neprijetne spomine izrine iz zavesti in jih potlači v podzavest. Zato se pogosto dogaja, da obtožujemo druge za napake, ki smo jih naredili sami.  
Izgubo spomina za krajši ali daljši čas imenujemo amnezija. Trajne in obsežne amnezije so redke, običajno se stanje po poškodbi, ki je najpogostejši vzrok izgube, postopno izboljšuje. Normalno je, da s staranjem spominske sposobnosti človeka nekoliko upadejo, toda pri sicer telesno zdravi osebi je ta upad tako majhen, da ga sploh ne opazimo. Slabšanja spomina s starostjo nima toliko vzrokov v fizioloških spremembah (npr. arterioskleroza, propadanje nevronov...), pač pa bolj v zmanjšani umski aktivnosti starejših in motivaciji - njihovem prepričanju, da postajajo pozabljivi, ne trudijo se, da bi si nekaj zapomnili itd.
Ravnatelj Kotar je v pogovoru stalno uporabljal frazo 'kajnedane'. Slovenska jezikovna fraza 'kajneda ne' spada k skupini question tags (nem. ist das nicht wahr, fr. es que ce n' est pas?, ang. is n't it?). To so nikalne vprašalnice na koncu stavka, ki vzpostavljajo afirmativno stanje, strinjanje s predlaganim stališčem. Na ta način se vzpostavlja odnos med precedensom in konsekvenco, kar pomeni, da gre za potrjevanje že pripravljene rešitve in ponavljanje že znanega. Takšen vodja je avtokratski, ker ne upošteva iniciative sodelavcev. Ne trpi ugovorov. Na tem je slonela represivna vzgoja. Današnja infantilizacija družbe je tudi pojav moralne nezrelosti, ki jo je ugotavljal že Adorno v 50. letih 20. stoletja. Tedaj in še danes je v več primerih tako, so bili 'ponižni vodje' prej izjema kot pravilo. Izjemnost konsenza je nastala zaradi prevladujočih prepirov, groženj, mlačnih reakcij in bližine konca, ki deluje podobno kot kontrastnost ljudstev brez zgodovine. Na začetku je videti vse popolno zaradi velikih pričakovanj in potreb. Ko nastanejo konflikti, se nehaš čuditi pojavom, ker pristaneš na trdih tleh. Konflikti z dijaki so rešljivi v sodelovanju šole in  staršev. V Kočevju tega še ni bilo potrebno, v Tolminu pa že. K neki družini sem prišel celo na dom. Ko sem na maturantskem izletu v Sofiji v Bolgariji zamudil vlak, sem prenehal biti razrednik. Z nekaterimi ravnatelji sem se razumel bolje, z drugimi slabše. Vošnjakova je bila skoraj kot mati. Zamenjal sem tri zbornice. Sčasoma postanejo vsi profe sorji - sodelavci nadomestljivi. Vedno so se našli redki dijaki, ki so me med poukom kaj spraševali. Po eno leto sem bil nastavljen tudi v Želimljah in na bežigrajski gimnaziji za 'teorijo spoznanja' (akronim T.O.K). Slovo od Želimelj je bilo nostalgično, čeprav se z dijaki nisem razumel. V 4. A razredu so klepetali cele ure. Osrečevalo me je, da prenašam znanje. tako kot me je na Zavodu za šolstvo osrečevalo, da sem zaradi predmeta STM v stiku z učiteljicami na raznih šolah, ki si jih v ljubljanski regiji sam izbiram. O tem sem pisal poročila. Klepeti ob pitju kave so pomenili več kot suhoparni znanstveni sveti na PI. V Želimljah in za Bežigradom sem bil le začasno. Poučevanje filozofije ob raziskovanju je bilo zanimivo. Za raziskovanje nikoli ne upokojiš možganov. Skoraj vedno se pokaže, da se spremenijo zunanji pogoji, ki jim je vedno težje slediti. Upokojitev je potem predvsem  samozaščita pred razočaranji. Videzi mest (Kranja, Kočevja, Tolmina, Ljubljane) se spremenijo skoraj do neprepoznavnosti. So lepša, preglednejša, bolj nakupovalna.                           
Rožmarin je za spomin, prav tako kot spominčica. Koncentrirani smo tedaj, ko smo v zanosu, flowu. Spoznavno, ontološko in estetsko vrednost antonimov kot nasprotij proučuje filozofija. Nemško Leib je Korper, francoski future je avenir. Angleških sinonimov ni težko najti. 
Tako kot pri šahu lahko tudi v življenju zbiramo najboljše partije, trenutke uspešnih odločitev. To so tisti, v katerih smo opravili izpit oz. napravili kvantni skok. Vsi moji strokovni zapisi služijo temu namenu.  Računalnik mi izbira točkovno – po ratingu malo boljše ali slabše partnerje. 
Spominjam se (lat. memor sum). Želimo, da bi se nas zanamci spominjali v dobrem imenu.
Pri meni je bilo že dobro in doseženo sovražnik sprememb. Zlasti pri osebnih stikih se nisem znal preklapljati. Brez Petrovega posredovanja ne bi prišla na obletnico. To je bilo s stilu prošnje za ljubezen brez predhodnega primera. Najbolj me je bilo strah ljubezni, ker mi je bila največja neznanka. Že v otroštvu se mi mama ni dovolj posvečala. To je pokazal psihološki test pri Krmeljevi. Matura je že vsak uspeh, kamenček napredka, vsak kvantni skok. Seveda pa lahko mature ne opravimo in jo tedaj moramo ponavljati. Mislim, da se bomo v bližnji prihodnosti soočili z neosvojenimi lekcijami. Vsak ima svoja meril časa, vendar pa to v atomizirani kulturi nič ne doprinese k skupnemu dobremu. Marsikaj in marsikdo utone v pozabo, ker ni razloga za spomin nanj. V bistvu je v pasivnem delno faktografskem spominu. Nekateri avtorji se trudijo, da bi bila naša vsenavzočnost pozitivna, večna. Bojim se, da to ni 
Inovacije so bili ključni dogodki ne samo v naši preteklosti, temveč so tudi v naši sedanjosti. Nerešeno je vprašanje med spomonskim ponavljanjem istega in nenehnim spreminjanjem. Pogosto so tudi razlog, zaradi katerega smo deležni dramatičnega izboljšanja našega življenjskega standarda in vznemirljivih sprememb v naši družbi. Kako pride do inovacij pa vseeno še vedno ostaja skrivnost, ki ji tako usmerjevalci družbenih politik kot poslovni sektor ne moreta priti do dna.
Matt Ridley (2020) gleda na inovacije gleda kot na postopen in pogosto naključen proces, ki poteka od spodaj navzgor in je rezultat neposrednih človeških izmenjav in ne gre za urejen in jasno razvijajoč se postopek. Inovacije se pomembno razlikujejo od izumov, saj spremenijo iznajdbo v nekaj praktičnega in ljudem dostopnega. Skoraj vedno pa gre za kolektivno sodelovanje in pogosteje vključuje številne poskuse in napake. Ekonomisti inovacije še zmeraj težko ovrednotijo, politiki pa jih z neprimernimi odločitvami zlahka zavrejo.
Ridley nam z dinamičnimi in življenjskimi zgodbami, od iznajdbe parnih strojev do spletnih brskalnikov, pokaže, kako se je začel njihov razvoj, zakaj so uspeli ali pa tudi ne, s tem pa izpiše izjemno pomembno knjigo za naš čas, ko inovacije pomembno odločajo tudi o naši prihodnosti.
»Inovacije poganjajo razvoj družb in skrbijo za vse višjo raven kakovosti življenja. Matt Ridley z nazornimi primeri iz zgodovine inoviranja jasno pokaže, da je nastanek inovacije lahko dolgotrajen proces, do katerega ne pride nenadoma. V veliki večini primerov je inovacija rezultat trdega dela, večkratnega poskušanja in predvsem učenja na napakah. Inovator je lahko prav vsakdo, ki z radovednostjo in ustvarjalnostjo poskrbi za izboljšavo procesa ali storitve. Nemalokrat se zgodi, da so inovatorji korak pred družbo. Družbeni podsistemi se inovacijam lahko tudi upirajo in veliko časa lahko mine, predvsem na škodo potrošnic in potrošnikov, preden se inovacije uveljavijo v obliki izdelkov ali storitev. Inovacije se tudi hitreje pojavljajo v družbah, kjer je zagotovljeno svobodno izražanje in izmenjava mnenj. Vse to je potrebno upoštevati pri vzpostavljanju inovacijskega sistema v družbah. Prav bi bilo, da bi v izobraževalnem procesu radovednosti in ustvarjalnosti namenili še večjo pozornost. 

Matt Ridley skuša razvozlati skrivnostne razloge za inovacije, ključno silo, ki poganja sodobno ekonomijo. Ridley pokaže, da so inovacije skupinski šport, ki pa ima mnogo različnih obrazov. V veselje se je z njim podati na pot, na kateri razišče zgodovino človeških izboljšav in na njej odkrije obilje uporabnih naukov. Tudi Violeta Bulc ugotavlja, da so inovacije plod svobodnega razmišljanja in eksperimentiranja in špekuliranja (po Bernice McCarthy v smislu 4. vprašalnice 'kaj če – as if)'). Razvija inovativni management. S tem, ko vodja spodbuja tim v mreži, spodbuja tudi sebe. So tudi plod trgovanja (kot tekmovanja) drug z drugim. Lažje do njih prihajajo  razmeroma premožni. Inovacije se da posnemati po analogiji (mimikretični učinek). Potrebujejo vlaganja, investicije. Toda ali jih res razumemo? Kaj je najboljši pristop za spodbujanje inovacij? Določitev ciljev, neposredne raziskave, subvencioniranje znanosti, pisanje predpisov in meril; ali odmik od vsega tega, čim bolj razrahljati predpise in pustiti ljudem proste roke; ali pa ustvariti lastninske pravice za ideje, ponuditi patente, izplačevati nagrade, izročati medalje; se bati prihodnosti ali biti polni upanja? Našli boste zagovornike vseh teh pristopov in še mnogih drugih in vsi bodo goreče branili svoja stališča. Toda presenetljivo je, koliko neznank še vedno obdaja inovacije. Inovacije so plod naključij, lahko pa družba zavestno ustvarja potrebne pogoje zanje. Noben ekonomist ali družboslovec ne more natanko razložiti, zakaj se inovacija zgodi, kaj šele, zakaj se zgodi ravno takrat in tam, kjer se zgodi. Lažje nastajajo v odprti družbi kot v zaprti, lažje v sodelovanju med raziskovalci kot individualno.  
Bulčeva (2006) pojasnjuje evolucijski model podjetja. Izhaja iz razvojnih faz podjetja. Odločujočo vlogo igrajo pri tem vzvodi ustvarjanja dodane vrednosti. V prvi fazi, v delovnem okolju, je to delavnost, v učečem se okolju znanje, v mislečem ustvarjalnost in v ozaveščenem intuitivnost. Njen prispevek bržkone spada v področje 'učeče se organizacije' in višjih vibracij oz. frekvenc pri Pennyjevi. Spada tudi k teoriji zanosa (flow) Csiksentmychalija in elana vitala pri Bergsonu. Skratka creatio ex nihilo je prvi izvor vse ustvarjalne inovativnosti in s tem tudi obujajočega oz. obnavljajočega spomina. Nekateri antični filozofi  so startno točko imenovali logos spermatikos, ki je najbolj plodovit logos. Ta je podoben Pavlovi brezpogojni ljubezni. Sanjalo se mi je, kako sem bil mlad na drug način kot sem res bil.    
Newmann (2001, 217-262) se zavzema za ustvarjalen pristop k doseganju miru. Ve, da je pasiven mir preveč krhek, da bi se lahko obdržal.  Pravi mir je lahko interaktivno komunikacijski in dialoški. Je posledica miroljubne koeksistence, empatičnosti oz. sočutja z drugim, razumevanja svojega položaja in položaja drugega. Izhajati bi bilo treba iz izkušnje vojne kot izgube. Dosedanje vojne so se začele, ker so si protagonisti obetali zmago. Nemška sinonima zanj sta Frieden in Ruhe. Zakaj je mir simbol življenja? V igri nemških besed je svoboda miru prijateljstvo. Tudi Jezus nas kot njegove učence imenuje 'prijatelji'. Mir je treba živeti v prijateljstvu z vsemi, v zavesti odgovornosti za skupno usodo. Dejavni mir ni le odsotnost vojne, ampak je ljubeči boj, nenehno iskanje ravnotežja (podobno meni Trstenjak).    
Zgodovina filozofije je bistveno filozofski spomin, kar je Hegel opredelil z 'bistvo je bivše'. Zato so se nekateri filozofi (npr. Heidegger) napotili iskati njen izvor v njenih začetkih.
Liu nima sovražnikov, vendar pa ga sovraži država. Nedavno umrli francoski filozof (zastopnik exposition) dotika je Nancy.
Zakaj se napačno odločamo ter kako lahko obvladamo tako hrup kot kognitivno pristranskost? Zamislite si, da zdravnika v istem kraju povsem enakima pacientoma postavita različni diagnozi, ali da sodnika na istem sodišču osebama, ki sta storili enako kaznivo dejanje, prisodita različno kazen. Denimo, da različni inšpektorji za varno hrano različno ocenijo restavracije, ki se v ničemer ne razlikujejo, ali da je odločitev podjetja, kako obravnava pritožbe strank, odvisna od tega, kdo se ukvarja s konkretno pritožbo. Potem pa si predstavljajte, da isti zdravnik, sodnik, inšpektor ali uslužbenec pride do različnih odločitev glede na to, ali se to zgodi dopoldne ali popoldne, v ponedeljek ali sredo. Vse to so primeri hrupa – spremenljivosti pri presoji, ki bi morala biti vedno enaka.
V knjigi Hrup Daniel Kahneman, Olivier Sibony in Cass R. Sunstein (2021) pojasnjujejo, kako zaradi hrupa pride do napak na mnogih področjih – na primer v zdravstvu, pravu, javnem zdravju, gospodarskih predvidevanjih, varnosti hrane, forenzičnih vedah, varščini, zaščiti otrok, strategijah, pregledu uspešnosti in izbiri osebja. In čeprav na hrup naletimo povsod, kjer se ljudje odločajo, se tako posamezniki kot organizacije praviloma ne menijo za njegovo vlogo pri presojah in dejanjih. Hrup zapostavljajo. Z nekaj preprostimi prijemi je mogoče zmanjšati tako hrup kot pristranskost ter se zato bolje odločati.
Knjiga Hrup prinaša veliko izvirnega razmišljanja. Je nadaljevanje knjige Razmišljanje, hitro in počasno. Pojasnjuje, zakaj prihaja do tolikšnega hrupa pri našem presojanju – in kako lahko to spremenimo. »Hrup bo na nas vplival kot potres.« (Robert B. Cialdini) meni avtor knjige Vplivanje. Avtorica knjige Predanost Angela Duckworth  pravi: »Hrup je morda najpomembnejša knjiga, kar sem jih prebrala v več kot desetletju. Resnično nov pogled, tako zelo pomemben, da ga boste takoj preizkusili v praksi.«

Svet je že tako dodobra raziskan, da nikakor ni mogoče, da bi znanstveniki odkrili nekaj doslej povsem neznanega, denimo kot slon velikega sesalca. Enako bi lahko rekli o spreje manju odločitev. Vendar pa so Kahneman, Sibony in Sunstein odkrili problem, ki je po svoje velik kot slon: hrup. V tej pomembni knjigi nam pokažejo, zakaj je hrup tako pomemben, zakaj ga je toliko več, kot se nam zdi, in kako ga ublažiti. Z upoštevanjem njihovih nasvetov bi 1. podjetja postala uspešnejša, 2. državljani bolj zdravi, 3. pravosodje bi bilo pravičnejše, in življenje bolj srečno. Hrup je praktično uporabna in zanimivo napisana knjiga. Bolje  razume mo naše odločanje in načine reševanja problemov, meni Adam Grant, avtor uspešnice Premisli še enkrat. Prav slišati in prav govoriti pomeni tudi prav se odločati. Bojmo se strahu.
Vsak dogodek postane spominski podatek v preteklosti. Na plan butajo še prej neprijetni spomini kot prijetni. Tako so še vedno travme na ameriški 11. september 2001. toda vojna proti terorizmu ni uspela, kakor kažejo sedanji afganistanski vladarji talibi.  Kako kaj doživeti in kako preživeti svoja travmatična doživetja? 
Večkrat si ogledujem po you tubu potovanje po vesoljskem prostoru, medzvezdno pustolovščino, raziskovanje univerzuma. To je odlično duhovno ozadje za študij, spanje, meditacijo, igreanje, jogo, pisanje in ustvarjalnost ter kompletno sprostitev. (ang. Space Traveling, Interstellar Journey, Universe Exploring. It is an excellent spiritual Background for Studying, Dreaming, Meditation, Gaming, Yoga, Writing and creating art, Stress Relief and complete relaxation). To je spomin na stvarstvo, iz katerega izhajamo in se vanj vračamo. Na datum zimskega solsticija sva s Tončko dobila astronomski koledar astronomskega krožka Gimnazije Bežigrad in pismo predsednika vlade s prošnjo cepljenja slehernika. 20. 12. pa sva dobila pismo Predsednika vlade, ki nam državljanom vošči vesele božične in novoletne praznike in nas prosi za cepljenje. Tudi sam sem učil eno leto T.O.K. na Gimnaziji Bežigrad. Zato razumem astronomski koledar za l. 2022 kot darilo zahvale.  Ti izjemni dogodki me spominjajo na moje otroštvo nergačev. Osebne dosežke je začel nagrajevati šele družbeni sistem.  Phillipsova (2001) piše o čustveni odličnosti. Vaje in meditacije navaja v debelem tisku. Pogosto nas sprašuje po našem odličnem počutju in nas spodbuja, da dosegamo najboljše. Očitno tem laže najdemo kaj osrečujočega, čim širše poglede gojimo. Temo domišljije kot izvora znanja in verovanja analiziram v e-knjigi 'Oris razsežnosti simbolnih reprezentacije kot izvorov znanja in verovanja'. Umetnost počasnega, globoko sprejetega branja je prav tako potrebna kot sveta umetnost poslušanja. K takšni umetnosti se je treba vedno znova vračati in jo s tem gojiti.   
Phillipsova se ne sklicuje na Golemanovo čustveno inteligenco oz. kompetenco, čeprav jo predpostavlja. Pri tem nam tudi druge Gardnerjeve inteligentnosti uma pomagajo. Analogno s to odličnostjo (ang. excellence) obstajajo tudi druge npr. odličen spomin. Revija za univerzalno odličnost pa izhaja tudi kot elektronski časopis trikrat letno. Izdaja jo Fakulteta za organizacijske študije v Novem mestu. Namenjena je študentom, predavateljem in širši javnosti. V njej so objavljene raziskave študentov in strokovni ter znanstveni dosežki predavateljev. Takšna odličnost me spominja na dostojanstvo, ki jo izraža. Šele v tretjem življenjskem obdobju ga skušam dosegati s čiščenjem 'družinskega debla'. 

Zaključki s praktičnimi napotki
Vladati sebi je največja modrost (lat. Imperare sibi maximum imperare est). 

1. Vse znanje in ustvarjalnost  sta že globoko  v nas, ker smo na najvišji  ravni  zavesti  popolni. Vsa umetnost je v tem, kako najti takšno odločitev, ki je v skladu z našimi inspiracijami.
2. Razlikovanje pozitivnih in negativnih misli, čustev in volje je osnova razvoja. Opazujmo in odstranjujmo negativne misli, čustva-frustracije, občutke nemoči, privzgojen kompleks manjvrednosti, projekcije, konflikte, (pasivnost, povprečnost, anonimnost, letargijo-utrujenost,  sklicevanje na  druge, parcializacija), ki nam izčrpavajo energijo in  s  tem tudi napačne vzorce obnašanja. To delamo tudi znotraj svojih arhetipov.  
3. po osi sveta tečeta skozi nas iz višjega duhovnega jaza-boga znanje in  pozitivna  energija. Glas Boga razlikujemo od drugih glasov zla in slabosti po moralni vesti.  Potrebne so pogoste molitve in samospraševanje.
4. Analiza in preseganje slabe kvalitete potekata  na individualni, posebno-nacionalni in na občečloveški-ravni.
5. Uspeh je rezultat odločnosti in koncentracije! V Bogu ni nič nemogoče (Peale, Murphy). 
6. Povečajmo samozaupanje s sprostitvijo in z nenehnim  ponavljanjem  pozitivnih  avtosugestij.  Odprimo srca  za  višja  nihanja, energijo, frekvenco.
7. Oblikujmo si predstavo o človeku, ki stalno uspeva. Poraz  nas ne  more ustaviti, če imamo iniciativo za prave cilje!  Kadarkoli odnehamo, je to prezgodaj. Vztrajajmo do konca, ker je Kristus  z nami. Vadimo se v velikem pričakovanju čudežev in vsega  najboljšega.
-  Verjemimo,  da smo večji in močnejši od tistega, kar se nam lahko pripeti in celo od (svojih) projektov. Molimo: Kristus, usmili se mene, grešnika. 
8. Uskladimo svoj ritem z božjim. Uspeh moramo pričakovati, če ga hočemo  doživeti. Vedeti moramo, da kontrole nad rezultati dela nimamo  sami in niso le naša stvar-delajmo le po svoji  vesti.  
9. Osrečujeta nas mir in ljubezen. Izprosimo vero in molitev (ponavljajmo v mislih: verujem v božjo dobroto naj se zgodi karkoli - vedno sem s teboj in on je z menoj - stara ideja 'tat tvam asi' v smislu pozabe nase in dela za druge (str. 70, 128, 139, 150-152 o zdravljenju, 160-162,174-175 trening optimizma s ponavljanjem). 
10. Na svoje probleme glejmo od zgoraj navzdol, kar je  spodbudnejše kot  obratno. 'Vse boste prejeli, za kar boste prosili v  molitvi, če boste verovali' (in se za to, kar vizualizirate zahvalili).  
11. Naučimo se počivati v Bogu, da se zanesemo nanj za moč, ki naj teče  skozi  nas. Geslo: sedeti, hoditi, stati! V(p)režimo  se  v delo na lahkoten način. 
12. Čim  močnejša bo naša vera, več moči bomo prejeli! Moč pride z nalogami (Peale, 1992).
13. Prosimo podzavest za odgovor, ki je v skladu z božjo ljubeznijo in verjemimo, da smo ga prejeli po skritih močeh naše podzavesti.
14.Vadimo poštenost v malem. Če smo pošteni že zadevah, ki ne zahtevajo veliko poguma, bomo sčasoma tudi pri večjih z večjimi izzivi. Poskušajmo se osredotočiti na pozitivno in s tem bomo lažje premagali začetni strah pred poštenostjo.
15. Če smo iskreni, to še ne pomeni, da lahko vedno opozarjamo na pomanjkljivosti drugih. 
16. Svoj spomin treniramo z identifikacijo zaporednih postopkov, z asociativnimi povezava mi, z večkratnim ponavljanjem ene in iste molitve npr. rožnega venca. Z umovadbo lahko krepimo obstoječo nevronsko mrežo, ustvarjamo novo in povezujemo obe. To pomeni krepitev umskih sposobnosti. Kot na telesnem tudi na umskem področju ne kaže pretiravati.  
17. Najprej je treba svoje lastnosti sprejeti, da jih lahko spremenimo.
Ideja o enotni svetovni vladi ni nova. Še vedno je utopična, ker so nacionalne države premočne, da bi jo dopustile. Čim bolj kompleksno interdisciplinarno bi morali reševati probleme, bolj se pogrezamo v kaos. V morju dezinformacij je težko odkriti resnico, ker ne gre za čisto znanost, ampak za relativno objektivno informacijo. Najprej je treba odpraviti korupcijo in poskrbeti za pristen jezik. Poznamo dva možna odgovora za vse: angleščina ali esperanto.   

Človeška zavest je danes zelo uniformirana in polarizirano razdvojena, ker se še povečuje  družbena neenakost. Imamo reprizo (hladne) vojne. Številni umetniki so brez vizije. Bakovićeva (2021) tako kot pokojni Trstenjak poudarja pomen notranjega miru in psihične stabilnisti, kar pomeni, da se ne smemo pustiti zastrašiti. Sprejemljive so različne opcije samo da vodijo k rešitvam.   Znanost bo ponovno pridobila avtoriteto, ko bo postala resnicoljubna. Brž ko služi drugim ciljem npr. profita, ugleda, ki spreminja ljudi v blago, diskreditira samo sebe. 

Čim dlje živimo, bolj spreminjamo svoje življenje v spominjanje že zaradi ritualov, ki smo jih uveljavili. Pozabljamo na neprijetne spomine ali pa jih nepredelene kar naprej ponavljamo. Ideja transformacije samega sebe vsem ne uspeva, ker na njej ne delamo sistematično. Tudi mnogi kristjani ne hodimo dosledno za Kristusom.  Bolj kot človekovh pravic bi se morali spominjati pogojev svoje dostojanstvene drže in stremeti k njej. 
 
Večkrat dogodke pozabljam prav zato, ker jih nisem identificiral kot pomembne. Sinergija za možgane to omogoča. Tako se pri molitvi rožni venec večkrat vračam na mesto, s katerega sem zaradi neke zgodbe pobegnil. Ta molitev je božansko kozmični melodični - ritmični  proces. Pokazala se mi je potreba po razlikovanju med spontanim in namenskim spominom. Spontan spomin se nenadoma vsili in pokvari shemo namenskega, ki pa je pri načrtovanih dejavnostih pomembnejši. Kadar nastane kolizija obeh, je potrebna rekonstrukcija oz. popravek drugega v imenu prvega.  Knjige o osebnostnem razvoju so kakor verifikacija tega, kar naj bi še razvil oz. ohranjal.    
Vedno novi valovi pandemije nas strašijo, izročajo v negotova stanja, kjer se ne počutimo več varne. Zdi se, kot da se že uresničuje doba satana. To je biološka vojna, ki poteka hkrati s podnebnimi spremembami.   
S spominom se da tudi manipulirati in ga različno vrednotno interpretirati, zato se dva ne spomnita istega dejstva na enak način in ga tudi sami lahko osmislimo na različne načine. V enem obdobju damo večji poudarek na določene reči, drugič na druge. Lahko jih pozabimo in se jih v drugem spomnimo. Proces odpuščanja je že takšen postopek, ki nam omogoča, da določena dejanja ‘razstrupimo’, da nas ne zasvojijo. Sanjalo se mi je, da se je treba usklajevati s samim seboj in z drugimi vedno znova, zato da ohranjamo ravnotežje in sprejemamo stanja takšna, kakršna so. Kot je znano pogled od zgoraj s ptičje perspektive ni istoveten s tistim iz žabje, globalni pogled ni istoveten detajlističnemu, konvergenten ne z divergetnim. Način spominjanja je tedaj odvisen od načina gledanja. S spominom se oklepamo vsega, kar ljubimo, tega, kar smo in tega, česar nočemo nikoli izgubiti. Večna ljubezen tedaj v spominu ohranja kalogatijo – sintezo lepega, resničnega in dobrega.
 
Literatura 
- Ahlin, Martin, Lazar, Branka, Praznik, Zvonka, Snoj Jerica (2016). Sinonimni slovar slovenskega jezika. Ljubljana, Založba ZRC.
- Ahačič Kozma (2020). Kozmologija. Ljubljana 
- Arendt, Hannah (2002). Izvori totalitarizma. Ljubljana, Claritas.
- Baddeley, A. D. and G. Hitch (1974). Working Memory, Elsevier: 47-89.
- Bergius, C., C. (1964).  Džingiskan. Koper, Lipa.
- Bryson Bill (2021). Človeško telo. Vodnik za stanovalce. Ljubljana, MK.
- Bucay Jorge (2013). Zgodbe za razmislek. Ljubljana, MK. 
- Bucay Jorge (2012). Ti povem zgodbo? Ljubljana, MK.
- Bucay Jorge (2017). Pot solza. Ljubljana, MK.
- Bulc Violeta (2006). Ritmi poslovne evolucije. Ljubljana, Vitacom.
- Chopra Deepack, Simon David (2006). Pomladite se in živite dlje. 10 korakov do mladostnega počutja. Tržič, Učila International.  
- Ciglar Tone (2005). Misli za vsak dan. Ljubljana, Salve.  
- Cohen, N. and L. Squire (1980). 'Preserved learning and retention of pattern-analyzing skill in amnesia: dissociation of knowing how and knowing that.'  210(4466): 207-210.
- McGaugh, J. L. and B. Roozendaal (2009). “Drug enhancement of memory consolidation: historical perspective and neurobiological implications.” Psychopharmacology 202(1-3): 3-14.
- Claude Michea Jean (2009). Notre ennemi, le capital. Notes sur la fin des yours tranquiles. Paris, Climats.
- Chopra Deepack, Simon David (2006). Pomladite se in živite dlje. 10 korakov do mladostnega počutja. Tržič, Učila International.  
- Cvetko Branislav (1996). Sedemnajst trenutkov misli. Samozaložba.   
- Detela Andrej (2005): Magnetni vozli. Ljubljana, založba Littera Picta. 
- Deželak Matjaž (2021). Nevrološke posledice COVID-19. Društvo Sinapsa, 17. 12. 2021. 
- Dispenza, Joe (2018). Placebo ste vi. vaš um je pomemben. Brežice, Primus.
- Dyer, Wayne (1996). Verjemite in videli boste. Ljubljana, Ganeš.
Dyer, Wayne (2000). Resnično čarodejstvo. Kako uresničiti to, kar je navidez nemogoče. Ljubljana, Ganeš.
- Dyer Wayne (2006). Inspiration. Hay House.
- Dyer, Wayne (2020). Moč namere. Brežice, Primus.
- Easwaran Eknath (2004). Meditacija in še 7 stvari, ki vam lahko spremenijo življenje. DZS. 
- Emmerich Ana  Katarina (2021).  Življenje  in trpljenje našega Gospoda. Ljubljana, Založba Ognjišče.  
- Epstein David (2021). Razpon. Zakaj v dobi hiperspecializacije še kar naprej zmagujejo raznovrstneži. Ljubljana, UMco. 
- Ferguson Niall (2014). Civilizacija. Kako so vrednote Zahoda osvojile svet. Ljubljana, UMco, 
- Fone, Helena (2012): EFT tehnika doseganja čustvene svobode za telebane. Ljubljana, Pasadena.  
- Ford, Debbie (2002). Temna stran iskalcev svetlobe. Ljubljana, Ara. 
- Fulghum Robert (1997). Od rojstva do smrti. Obredi v našem življenju. Ljubljana, MK. Mladinska knjiga. 
- Gabrovec, Branko, Eržen, Ivan, Trop Skaza Alenka, Fafangel, Mario, Vrdelja, Mitja, Selak Špela (ured. 2021). Znanstvena in strokovna konferenca Javno zdravje in COVID-19.  Ljubljana, 29. september 2021. Zbornik povzetkov in recenziranih prispevkov. Ljubljana, NIJZ. 
- Gladwell, M. (2008). Preblisk. Ljubljana, MK.
- Gogala Anton (2005). 100 zlatih latinskih izrekov. Ljubljana, MK.  
- Grun, Anselm (2011). Deset zapovedi. Vodnik v svobodo. Celjska Mohorjeva družba. 
- Grun, Anselm (2009). Boj in ljubezen. Kako moški najde pot do sebe. Celjska Mohorjeva družba.  
- Harwey, Andrew (1966). The Essential Mystics. San Francisco, Harper.
- Hay Louise (2021). Zaupaj  življenju. Pozitivne afirmacije in razmišljanja za vsak dan v letu. Tržič, Učila. 
- Hamsun Knut (). Blagoslov zemlje. Ljubljana 
- Horsley Kevin (2021). Neomejen spomin. Kako uporabiti učne prijeme, da bi se učili hitreje, si zapomnili več in bili učinkovitejši. Ljubljana, založba V.B.Z. 
- Hribar Tine (2021). Rusko vprašanje.  Ljubljana, Primus                        
- Hribar Spomenka, Hribar Tine (2021). Slovenski razkoli in slovenska sprava. Ciceron. 
- Iršič Marko (2021). Obvladovanje stresa. Ljubljana, Rakmo.
- Iršič Marko (2004). Umetnost obvladovanje konfliktov. Ljubljana, Rakmo.
- Janson Tore (2021). Povest o latinščini. Celjska Mohorjeva družba. 
- Kahnemann Daniel (2016). Razmišljanje hitro in počasno. Ljubljana, Umco.
- Kahnemann Daniel, Olivier Sibony in Cass R. Sunstein (2021). Hrup. Zakaj tako slabo presojamo. Ljubljana, Umco. 
- Kandel, Eric (2006). V iskanju spomina – nastanek nove znanosti o delovanju misli (In Search of Memory – The Emergence of a New Science of Mind, WW Norton & Company.
- Karlovšek Igor (2020). Pobeg. Dob, Miš. 
- Kavčič Vojko (2015). Umovadba za bistre možgane v poznih letih. Dob, založba Miš. 
-Kimble, A. Melvin in Susan H. McFadden. 2003. Aging, Spirituality, and Religion: A Handbook. Volume 2. Minneapolis: Augsburg Fortress Publishers. XV + 479 str. 8.
- Kocijančič, Snoj (2013). Boetij, dediščina in izziv. Ljubljana, SM. 
- Komel, Dean (2018). Spomin in pomnjenje v Heideggerjevi obravnavi vprašanja o tem, kaj se pravi misliti. V: Arts & Humanities (2)2. 12. 2018, str.87-98.
- Komel, Mirt (2021). Moderna filozofija. Ljubljana, FDV.
- Kompare A. in sod., (2002). Psihologija: spoznanja in dileme. Ljubljana, DZS.
- Kosovel Ivan (1990). Vzgoja proti izobraževanju. Ljubljana, Slovensko društvo raziskovalcev šolskega polja.
- Kranjc Janez (2014). 	 Pozabljena latinščina. Ljubljana, Založnik:	IUS Software, GV založba.	
- Knavs, Sonja (2009). Duhovni razvoj kot cilj osnovnošolskega vzgajanja in izobraževanja. Ljubljana, FF. 
- Kocijančič Gorazd (ured., 2021). Proti epidemiji enoumja. Humanistični pogledi na koronakrizo. Zbornik. Ljubljana, KUD Logos.  
- Koštomaj, Urška (2019). Stres, breme in depresija pri družinskih negovalcih oseb z demenco. Magisterij. Maribor, Filozofska fakulteta.  	
- Krajnc Janez (2014). Pozabljena latinščina. Ljubljana, Gospodarska založba. 
- Kremžar Marko (2016). Leto brez sonca. Ljubljana, Družina. 
- Krepimo imunski sistem z Alenko Košir. Terranova novice, št. 15, jesen/zima 2021/2022. 
Str. 8-15. Imunski sistem skrbi za skladnost v našem telesu. Str. 4-7. 
- Križaj Robert (2020). Čuječnost: trening za obvladovanje stresa in polno prisotnost v življenju. Ljubljana, MK. 
- Krohne David (2020). Ecology: Evolution, Application and Integration. Oxford, University Press. 
- Krohne Nina (2020). Nevrološki in psihološki problemi koronavirusa. Ljubljana, FF. 	
- Ksenofont (2012). Spomini na Sokrata. Ljubljana, KUD Logos.
- Laszlo,  Ervin; Peake Anthony (2021). Nesmrtni um. Brežice, Primus.
- Le Boutillier Megan (1998). Dobro je reči tudi »Ne«. Kranj, Ganeš.  
- Lecointe Jean (1993). Dictionnaire des synonymes et des equivalences. Le livtre des poche.   
- Lep Žan (2020). Psihologija pandemije: posamezniki in družba v času koronske krize. Ljubljana, FF. 
- Levy Joel (2018). Okrepite si možgane. Več kot 300 vaj in trikov za krepitev spomina. Ljubljana, MK.
- Lipton, Bruce (2020). Biologija prepričanj. Znanstveni dokaz o nadvladi uma nad snovjo. Brežice, Primus.
- Lovelock James (2021). Novacen. Prihajajoča doba hiperinteligence. Ljubljana, Umco
- Luthar Otto (ured. et al, 1990). Vsi Tukididovi možje : sodobne teorije zgodovinopisja. Ljubljana, Knjižnica revolucionarne teorije. Krt. 
- Mikovits, Judy, Heckenlively Kent (2021). Kuga korupcije. Vrnitev zaupanja v obljube 
znanosti. Novo mesto, Združenje za naravni razvoj otrok.  
- Mihelič Natalija (2013). Kultura Kočevske v bčasu socializma. Disertacija. Univerza v Novi Gorici. Fakulteta za podiplomski študij. 
- Miheljak Vlado (2007). Politika med amnezijo in paramnezijo. Ljubljana, liberalna akademija.  
- Millman, D (2003). Duhovni zakoni. Ljubljana, MK. 
-Mlinar, Anton (2010). Staranje, duhovnost in zdravje. Revija za kakovostno starost in medgeneracijsko sožitje. Institut Antona Trstenjaka, 13.1.2010.
-Mlinar, Anton (2010). Staranje, duhovnost in vera. Revija za kakovostno starost in medgenetracijsko sožitje. Institut Antona Trstenjaka. 
- Myss Caroline (2006). Sveti dogovori. Ljubljana.    
- Myss Caroline (2014). Arhetipi, kdo si. Ljubljana, MK. 
- Murphy Joseph (1964). The Miracle of Mind Dynamics. A new way to triumphant living. University of India. 
-Neumann Erich (2001). Ustvarjalni človek. Ljubljana, Študentska založba. 
- Newton Michael (2012). Spomini na onostranstvo. Življenje med življenji. Zgodbe o osebnostni preobrazbi. Ljubljana, Ara.
- Newton Michael (2020). Modrost duš. Ljubljana, Ara.
- Novak Bogomir (2015). Eksistencialna bit beguncev. Begunstvo je naš skupen strukturno (dis)funkcionalni problem in hrepenenje po odrešitvi. Družina, Slovenski čas.  December 2015, str. 12-13. 
- Novak Bogomir: recenzija knjige: Juhant, J., Žalec, B., Strahovnik, V. (ured., 2012).  Kako iz kulture strahu? Tesnoba in upanje današnjega človeka. Ljubljana,  Teološka fakulteta. 
- Ogorevc Marjan (2017). Priredba cikla predavanj iz Cankarjevega doma 2016-17. Ko spreminjamo sebe, spreminjamo svet. Brežice, Samozaložba.   
- Ogorevc Marjan (2021). Magija, most med znanostjo in religijo. Ljubljana, MK. 
- Pavliha, Marko (2021). Onkraj materialističnega prepričanja. Duhovna dramila. Lespera založba. 
- Peale, Norman (1992): Moč pozitivnega mišljenja - pot do uspeha. Celjska Mohorjeva družba.
- Peirce Penny (2019). Frekvenca. Moč osebne vibracije. Brežice, Primus. 
- Peterson Jordan (2021). Onkraj reda. Še 12 pravil za življenje. Ljubljana, Družina.
- Pezdir Rado (2021). Vzporedni mehanizem globoke države. Ljubljana 
- Phillips Maya (2001). Čustvena odličnost. Praktični vodnik samospoznanja.  Ljubljana, MK.  
- Pezdirc, Mirjana (ured. 2005). 100 zlatih latinskih izrekov. Ljubljana, MK, Reader's Digest.   
- Platon (2003). Poslednji dnevi Sokrata. Ljubljana, SM.
- Podjed Dan (2021). Antropologija med štirimi stenami.             
- Poljšak, Borut; Lampe, Tomaž (2011). Proces staranja: vzroki, posledice in ukrepi.  
- Rebula Alenka (2012). Blagor ženskam. Nova gorica. Zet-net
- Ricoeur Paul (2003). Pripovedovani čas. Ljubljana. Društvo apokalipsa.
- Russell, Peter (2004): Od znanosti do Boga. Skrivnost zavesti in pomen svetlobe. Ljubljana, Apha center.   
- Salecl Renata (2020). Strast do nevednosti. Kdaj in zakaj ne želimo vedeti. Ljubljana, MK. 
- Scovel Shinn Florence (2001). Igra življenja in kako jo igrati - prenovljena izdaja. Ljubljana, 
- Squire, L. and S. Zola-Morgan (1991). “The medial temporal lobe memory system.”  253(5026): 1380-1386.
- Simpson John (1982). The Concise Oxford Dictionary of Proverbs. Oxford University Press. 
- Singh Kiril (2018). Šabd joga. Ljubljana, Emko.si 
- Slapšak Svetlana (2017). Antične miturgije. Ljubljana, SH.
- Snyder Timothy (2021). Naša bolehnost. Lekcije o svobodi in solidarnosti. Ljubljana, Umco.
- Solomon Paul (1992). Meta- človek. Priročnik za osebno preobrazbo. Ljubljana, Iskanja. 
- Squire, L. R. (2004). “Memory systems of the brain: A brief history and current perspective.” -Squire, L. R. and P. J. Bayley (2007). “The neuroscience of remote memory.”  17(2): 185-196.
- Steiner Rudolf (2021). Kristus in duhovni svet. V iskanju svetega grala. Ljubljana, Samozaložba. 
- Steel, Danielle (1990). Spomin. Maribor, Založba Obzorja. 
- Strohmeyer Arno (2011). Svoboda politike in moč vere. Študije o politični kulturi deželnih stanov habsburške monarhije v času verskih vrenj (ok. 1550 -1650). Ljubljana, cf.   
- Surca Angelja (2021). Mozaik arhetipov. Pot do naše avtentične narave. Vrhnika, Anmse.   
- Svit Brina (2021). Ne želi si lahke poti. Novo mesto, založba Goga. 
- Širovnik Moškon Asya (2019). Kdo ustvarja mojo realnost? : od ledene dobe nezavednega do sijajne dobe zavesti. Ljubljana, Vizija planet. 
- Šešok, Sanja (2006). Kaj to je spomin in kako deluje? Memory - what is it and how it works? Zdravniški vestnik, Leto 2006, letnik 75, številka 2, str. 101-104.
- Škobalj, Eva (2019). Lahkost uma : čuječnost : vprašanja in odgovori. Maribor, Ekološko-kulturno društvo.
- Štefančič Marcel (2021). Slovenski sen. Ljubljana, UMco. 
- Tolstoj, Lev (1978). Vstajenje. Ljubljana, DZS.
- Torkar, Gregor (2021). Dnevnik, dnevnikov objektiv, 9. 1. 2021, odprta stran,
- Trontelj, Jože (2014): Živeti z etiko. Ljubljana: Inštitut za etiko in vrednote Jože Trontelj.
- Trstenjak Anton (1981). Človek v ravnotežju. Nauk o značaju za vsakogar. 2. popravljena izdaja. Celje, MD.
- Tucker Jim (2015). Vrnitev v življenje. Nenavadni primeri otrok, ki se spominjajo svojih preteklih življenj. Ljubljana, založba KMŠ.
- Yates, Frances A. (2019). Umetnost spomina. Ljubljana, Studia humanitatis.  
- Vranich Belisa (2018). Dihanje. Ljubljana, BP.   
- Walton, Chris (2012). Gama zdravljenje. Ljubljana, Zavod V.I.D. 
- Williams Mark in Penman Danny (2015).  Kako najti mir v ponorelem svetu, osem-tedenski vadbeni program.
- Watts, Alan (1994). Modrost negotovosti: sporočilo za dobo tesnobnosti. Ljubljana. J.P.
- Wittek Gabriele (2001). Celostno zdravljenje. Zdravljenje z vero. Ljubljana, Univerzalno življenje. 
- Zgaga Pavle (2002). Šolsko polje. Ljubljana, CEPS. Pedagoška fakulteta. 
- Zohar, Marshall (2000). Duhovna inteligenca. Ljubljana
- Zohar, Marshall (2006). Duhovni kapital. Ljubljana
- Zohar  Danah (2018). Kvantni vodja. Ljubljana
- Zadnikar Marjan (1970). Znamenja na Slovenskem. Ljubljana, SM. 
- Žalec, Bojan (2010). Človek, morala in umetnost : uvod v filozofsko antropologijo in etiko. Ljubljana, Teološka fakulteta. 
	
Viri 

- Berger, Andrea (2011). Serija razvoja človeških možganov. Samoregulacija: možgani, kognicija in razvoj. Ameriško psihološko združenje. https://doi.org/10.1037/12327-000
- https://en.wikipedia.org/wiki/Gottschee.
- https://www.prisluhni.si/2021/04/25/zbudi-se-homo-covidensis/