dr. Bogomir Novak  

Vprašanje specifičnosti krščanske duhovnosti                                                                1-233 

Kazalo                                                                                                                                         1                                                                                                                            

Povzetek                                                                                                                                     1                                                                                                                                  
Spremna beseda                                                                                                                         4                                                                                                               

1. Primerjava kontemplativnega in aktivnega človeka                                                        13  
1.1 Antropološke razsežnosti duhovnega človeka                                                                 29 

2. Ali se lahko iz mističnih podob česa naučimo?                                                                 43 
2.1 Predstavitev apofatične teologije Mojstra Eckharta                                                     59
2.2 O gnozi, gnostikih, gnosticizmu in okultizmu                                                                62
2.3 Rudolf Steiner – antropozof in Gustav Jung – globinski psiholog                               71 

3. V čem je specifična krščanska duhovnost univerzalna?                                                 76
3.1 Med apofatično in katafatično duhovno teologijo                                                         87                                          
3.2 Praznovanje Božiča in Velike noči                                                                                  98
3.3 Pomen Marije v krščanski duhovnosti                                                                          108
3.4 Pomen svetnice Bakhite, matere Terezije in Faustine Kowalske                               115 
3.5	Nekatere značilnosti krščanske filozofije                                                                      118 
3.6	Primeri zbliževanja in razhajanja med znanostjo in krščansko duhovnostjo           132 

4. Današnja obeležja boja dobrega proti zlu                                                                       136
4.1	Izzivi spoprijemanja s pandemijo koronavirusa                                                          137
4.2 Ljubezen kot pot in cilj duhovnega boja                                                                       146
4.3 Značilnosti novodobne religije in pojavi novih krščanskih skupnosti                       156
4.4 Odnosi med politiko, duhovnostjo in vero                                                                    163

5. Naše sposobnosti za sprejemanje in spreminjanje realnosti                                         175
5.1. Duhovna evolucija in božja revolucija                                                                         193

Zaključki                                                                                                                                209

Literatura                                                                                                                               224

Knjigo posvečam ženi Tončki 

Povzetek 

Ta knjiga je esej, ki se nahaja med interdisciplinarno teorijo (filozofije, teologije, antropologije, pedagogike), primeri dobre prakse in analize razmer koronakrize.  Njen namen je razumevanje krščanske duhovnosti in njene primerjave s posvetno duhovnostjo in nekaterimi duhovnostmi drugih religij. Sestavlja jo pet poglavij.

V 1. poglavju opredeljujemo sekularizirane značilnosti duhovnega človeka, ki jih je Dyer razlikoval od neduhovnega, zmaterializiranega, sebičnega človeka. Nato razlikujemo med sekularno in sakralno duhovnostjo. Prvi je opredelil sakralno krščansko duhovnosti sveti Pavel v svojih pismih. Na kratko predstavimo tudi osnovne značilnosti starovercev, muslimanov in budistov. To je knjiga o iskanju resnice ljubezni, ki jo bomo dokončno spoznali, ko bomo v nebeškem kraljestvu 'videli to, kar oko še ni videlo in slišali to, kar uho še ni slišalo'. 

Za novoveškega aktivnega človeka, ki skuša gospodovati nad zunanjim svetom, je značilen antropocentrizem, mehanicizem, individualizem, narcisoidnost, sekularnost, odčaranje sveta, manipuliranje z naravo. Zato je kriza sodobnega človeka kompleksna. Ni le gospodarska kriza posledica iluzije neomejene ekonomske rasti zaradi pohlepa, ampak je tudi politična kriza zaradi  pomanjkanja skupnega cilja upravljanja, religiozna kriza zaradi odsotnosti Boga, ki vse povezuje. Novoveška paradigma znanosti in tehnike je po eni strani prinesla največji materialni napredek v zgodovini zahodne civilizacije, po drugi strani pa je napravila človeka kar najbolj ranljivega in neodpornega za posledice njegovih napak in grehov. Nekrofilna kultura smrti nam grozi s propadom civilizacije.    

V 2. poglavju definiramo značilnosti kontemplativnega človeka. Krščanska drža je preplete na z mističnimi in gnostičnimi prvinami. Tako mistikom kot gnostikom gre za izvirno izkušnjo, spoznanje in doživljanje vere. Raziskovalci lahko značilnosti teh fenomenov le delno razložijo, ker je polje verske domišljije neomejeno. Pri gnozi razlikujemo med optimistično in pesimistično gnozo. Prva najde stik s tostranskim svetom, druga pa ne. Zato ji ustreza oznaka negativna, apofatična teologija pri neoplatonikih Psevdo-Dionizu, Symeonu, Mojstru Eckhartu, itd. Obstajajo tudi razlike med pozitivno in negativno mistiko.  Slednja se sklicuje na sovpadanje nasprotij (lat. 'coincidentia oppositorum'), ki je pri Kuzanskem tudi učena nevednost (lat. docta ignoratia). Kontemplativni, notranji človek doživlja Boga v svoji duši. Analiziramo tudi pojave gnoze, gnosticizma in okultizma. Orišemo duhovni antropozofski opus Rudolfa Steinerja, ki ima teoretični in praktični pomen. Steiner in Jung sta tudi doživela in proučevala mistična izkustva. Jung je z globinsko psihologijo prispeval k zavedanju nezavednega boga v nas. Navajamo še seznam najpomembnejših mistikov 19. in 20. stoletja in ugotovitve proučevalcev mistike.   

V 3. poglavju najprej primerjamo nekatere podobne in različne značilnosti Jezusovega in Budovega delovanja kot tudi značilnosti krščanstva in budizma. Nato analiziramo specifične in univerzalne lastnosti krščanske duhovnosti kot so brezpogojna ljubezen, ponižnost oz. pokorščina, kesanje za grehe, veselje do življenja, dobra dela za bližnjega, občutek podarjenosti oz. radodarnost. Podrobneje analiziramo vsebine Pisem svetega Pavla, ki so aktualne še danes. Interpretiramo deset božjih zapovedi, med katerimi je največja 'ljubite se med seboj'.  

V srednjem veku sta krščanska teologija in filozofija tesno prepleteni. Tako lahko nekatere avtorje razumemo na oba načina z različnimi poudarki na eni ali drugi vedi. Opišemo glavne značilnosti pretežno katafatične teologije Tomaža Akvinskega, ki pa ima tudi nekaj apofatičnih elementov. Med teološkimi doktrinami opredelimo nauke Bellingerja, Moltmanna, Bonhoefferja in Truhlarja. 

Sveta Marija ima največji pomen v pravoslavni duhovnosti, srednjega v katoliški cerkvi in najmanjšega v protestantskih cerkvah. Krščanska filozofija je sopotnica krščanske teologije. Danes je vekovna oz. vekovita filozofija (lat. philosophia perennis) skoraj zamrla. Filozofija religije proučuje (ne)možnosti in meje verovanja. Gre za paradigmo ljubeče trinitarične komunikacije, ki jo   predstavlja Sveta trojica Očeta, Sina in Svetega Duha. Žlahtna prvina krščanske duhovnosti so prazniki, ki se vrstijo skozi celo leto. Orišemo tradicijo dveh glavnih  kot sta Božič in Velika noč. V njih se zavemo občutka svetosti življenja. V krščanski duhovnosti igrajo ključno vlogo poleg Jezusovih učencev tudi svete žene. Zato opišemo tudi vlogo brezmadežne device Marije, kakor tudi tri svetnice kot so Bakhita, mati Terezija in Faustina Kowalska. Navajam tudi nekatere molitve, ki jih molimo kristjani drug ta drugega in za svet. 

Odnos med filozofijo in religijo je podobno ambivalenten kot odnos med znanostjo in religijo. Nekateri filozofi in znanstveniki povezavo podpirajo, drugi pa zanikajo. Tako Collins, ki je sam krščanski vernik, prizna pozitivno povezavo z znanostjo, Dawkins pa jo zanika. Cyrulnik s stališča sodobne nevro-znanosti pozitivno ovrednoti pomen vere.   Poročamo tudi o srečanju Peterson – Žižek.

Cilj duhovnega boja proti strahu, sovraštvu je paradigma ljubeče ljubljene ljubezni, po kateri bo poveličano vse stvarstvo. Večna oz. vekovita filozofija ugotavlja enake strukturne lastnosti vseh religij. Postmoderna filozofija pa skuša odkrivati živega Boga izpod naplavin metafizike, vendar pa obenem odkriva tudi krhkost oz. šibkost naše vere. 

V 4. poglavju orišemo današnje okvire boja dobrega proti zlu, ki so soočena z mnogoterimi izzivi spopadanja s škodljivimi učinki v valovih mutirajočega koronavirusa. Ta  kriza po eni strani razgalja družbene slabosti. Narašča revščina, krhajo se medsebojni stiki, pogosto nazaduje stopnja gospodarstva, zdravstveni sistemi so na robu zmogljivosti,... Po drugi strani napreduje digitalna tehnologija, razvijajo pa se nova medicinska cepiva.  Krščanstvo ni manihejstvo, zato je prepričano, da boj dobrega proti zlu ne bo večen, ker brezpogojna ljubezen premaga sovraštvo v procesu odrešujočega udejanjanja trinitarizacije. 

V tem poglavju primerjamo novodobno psevdo-religijo, ki je v bistvu eksogena gnoza za razliko od tradicionalne ezoterične. Ponekod išče stike s krščanstvom. Preveč obljublja. Kot stara gnoza, se tudi nova krščanstvu v marsičem približa ne more pa ga poživiti in še manj nadomestiti. Več razdvaja kot poveže. Novodobna religija –new age je heterogen, pluralen kompleksen pojem. Vključuje naslednje elemente: 1. vzhodnih duhovnih sistemov, ki imajo budistični, bramanistični in arabske izvor, 2. zahodne mistične (pretežno krščanske) tradicije, 3. zgodovine gnoze (eseni, katari), 4. neopoganskega oživljanja nekaterih staroselskih kultur kot so keltska, mezopotamska, egipčanska, staroindijanska, staroslovanska, 5. raznovrstne joge in alternativne medicine, 6. novejših znanstvenih spoznanj  iz kvantne fizike, nevroznanosti, psihologije, antropologije, posebnih duhovnih tehnik,… novodobni religiji manjka avtoriteta, zapovedi, solidarnostna etika, osebnostna rast iz trpljenja. Kot pojav pa je kompleksen in razpršen. Tudi krščanske cerkve se še nadalje diferencirajo na kvekerje, binkoštnike, napredne in liberalne kristjane, adventiste, gibanje univerzalno življenje, starokatolike,…           

Težko je voditi miroljubno krščansko politiko v profanem svetu. V času t. im. konstantinske Cerkve je bila politika agresivna do drugače mislečih in drugače verujočih. RKC ni bila ločena od države; bila pa je obremenjena s posvetnim bogastvom. Današnja krščanska politika ljubezni in skrbi za skupno dobro mora po okrožnici Vsi smo bratje s strani papeža Frančiška gledati v prihodnost ekološke čistosti in človeškega sočutja v trpljenju po etiki solidarnostnega personalizma. Navajamo stališča sociologa Rifkina o empatični civilizaciji, patra Cestnika o politiki. Razvijamo tudi zasnovo kristološke teologije kot transformativne slovnice. Navajamo seznam sedežev verskih skupnosti v Sloveniji.

V 5. poglavju ugotavljamo, da je treba stanja določenih osebnih in družbenih razmer najprej sprejeti, če jih želimo v  čem spremeniti. Na to razlikovanje se nanaša tudi Oettingerjeva molitev. V družini, šoli in družbi se nenehno socializiramo od prve do druge in tretje socializacije. Razčlenimo različne inteligence po Gardnerju in evropske kompetence. Te socializacije posamezniki transformiramo v duhovna vseživljenjska izkustva. Najdemo stične točke s transformacijsko oz. celostno pedagogiko glede na svetovni etos. Te sposobnosti so pri različnih ljudeh različne glede na tipe osebnosti, tipe inteligenc, tipe mišljenja, vrste kompetenc. Že od antike poznamo kontemplativne teoretike, ki gojijo duhovnost v samoti in praktike, ki opravljajo konkretna kmečka in obrtniška dela. Zohar in Marshall uvajata in razvijata pojem duhovne inteligence oz. kapitala v duhovno bornem času. V njej vidita sposobnost fleksibilnega podjetništva, poslovanja in duhovnih izkušenj. Vprašanje uresničevanja transformacijske šole in pedagogike analiziramo zaradi t. im. transformacijske slovnice. 
 
Nato podamo različne poglede na mit o izgonu Adama in Eve iz raja zaradi izvirnega greha. Podobna je mitu o Prometeju. Luč, ki jo prinaša napredek človeka zaslepljuje. Podobna je mitu o Prometeju. Luč, ki jo prinaša napredek človeka zaslepljuje. S tem se je začela človekova biološka in duhovna evolucija. Ugotavljamo, da so te duhovno evolutivne faze nedokončane božje revolucije. Nekateri avtorji namesto o človekovi biološki genezi raje opisujejo stopnje duhovne rasti. V posodobljenih inačicah 'teorij o vsem' se ponavljajo stališča vekovite filozofije o skupni osnovi oz. izvoru vseh verstev in posledično tudi končni točki njihovega razvoja. 

Benedikt XVI. pa namesto o propadlih družbenih revolucijah predvideva božjo revolucijo kot edino pravo. Tudi duhovna evolucija je vključena v proces revolucionarne trinitarizacije, česar pa njihovi avtorji kot so Wilber itd. ne opazijo. Opisujemo kratke vsebine nekaterih zlasti zadnjih okrožnic papežev Pija XII., Leona XIII., Janeza Pavla II, Benedikta XVI. in Frančiška, ki odpirajo smeri razvoja RKC. Frančišek zastopa politiko miru in ljubezni, ki presega današnje deformacije demokracije. Zavzema se za razorožitev, odpravo vojnih žarišč, revščine, lakote. Izpostavili smo nekatera stališča iz njegove okrožnice 'Vsi smo bratje'. Podamo še samokritično stališče portugalskega duhovnika Martina Velasca o stanju evangelizacije v današnji RKC.         

V zaključku skušamo ovrednotiti rezultate razprave o različnih duhovnostih. Vsaka ima svojo specifično organizacijo, ki pa je težko primerljiva in uskladljiva z drugimi. Ne vem pa, če to velja tudi za razne mistične in gnostične šole, čeprav se zdi, da vse izvirajo iz iste univerzalne osnove. Za obstoj globalnega sveta niso nevarne tiste vizije, ki sodijo h kulturi življenja, ampak tiste, ki sodijo h kulturi smrti. To pa so uničevalna sla nihilizma, instrumentalizma, hrematistične profitne logike kapitala. Ponekod prevladuje apatija, ki pokaže grd obraz agnostične netolerance do obstoječih oblik življenja. nevarna je, ker vodi v razdvajanje, ubijanje in vojno. Razni koncepti duhovne evolucije so nezanesljivi, ker so le poskusi razlage duhovnih stopenj, do katerih morda ne bo prišlo. Proces krščanske trinitarizacije ostaja nepredvidljiv, ker Bog ostaja skrivnost, čeprav nam je po Jezusu blizu. Ne obstaja ene same monoteistične duhovnosti v smislu katolicizma, budizma ali islama kot so bili poskusi v zgodovini religij. Religiozne in posvetne duhovnosti se laže diferencirajo kot združujejo. Tem ločinam 'specifičnih univerzalnosti' manjka medsebojna komunikacija oz. evharistična evangelizacija.            

Spremna beseda

Moto: “Ali bo Sin človekov, ko pride, našel vero na zemlji?” (Lk 18,8)
 
Današnji čas ni le duhovno zmeden, ampak tudi obubožan. Poleg tradicionalne versko-religiozne poznamo tudi posvetno ateistično duhovnost. Izhajamo iz domneve, da posvetna duhovnost brez svete, božje duhovnosti nima korenin, čeprav sta obe kontemplativni. Današnje prevladovanje nacionalizmov v politiki, ki se kaže v tem, da nacionalno državni interesi prevladujejo nad globalnimi, kar pomeni, da zaostajamo v na poti učenja globalne, svetovne duhovnosti. Nedvomno se v svetovnih religijah in verovanjih nahajajo sklopi duhovnih modrosti, ki pomagajo človeku pri duhovni samorealizaciji duhovno bogatega, izpolnjenega življenja. Posvetne duhovnosti skušajo biti neke vrste izvleček oz. induktivna posplošitev sakralnih religioznosti. V tem primeru ni avtoriteta določena religija ali religije, iz katerih sodobne duhovednosti izhajajo, ampak je avtoriteta kar duhovni vodja tečaja, šole ali zdravilec s področja alternativne medicine. Zaradi kulturne tradicije se duhovni odnosi, ki jih razlagajo različne duhovne religije, implicitno nahajajo tudi v posvetnih odnosih. Duhovni voditelji si s predstavitvami svoje duhovednosti ustvarjajo novo pripadnost publike ne glede na njene dosedanje verske pripadnosti.  

Obstajajo razni posvetni in sakralni centri, tečaji, univerze, akademije, ki prenašajo na udeležencem duhovne nauke. Prostovoljne organizacije delujejo s prostovoljsko ali profesionalno zasedbo. Zainteresiranim udeležencem ponujajo privlačne in plačljive programe za določen časovni termin (npr. za en teden, mesec, eno leto ali več let). Pouk v sproščenem vzdušju sledi duhovno-praktičnim ciljem. Programske vsebine so namenjene vsem, ki jih zanima poglabljanje duhovnega znanja in veščin, iskanje smisla življenja, razumevanje duhovnih zakonitosti osebnostne rasti.

Vzgoja in samovzgoja duhovnega človeka terja sistematično šolanje. Ker pa javna šola duhovednih predmetov in modulov nima na rednem urniku, obstajajo pri nas ustanove, ki skušajo ta primanjkljaj izpolniti. Duhovna univerza v Ljubljani je kot šola ezoterike namenjena spoznavanju duhovnih razsežnosti človeka in sveta. njeni voditelji predstavljajo ezoteriko kot vedo za novi čas duhovno prebujajočega se človeka, ki želi več globine in smisla v življenju ter išče odgovore na pomembna vprašanja. Odstirajo skrivnosti življenja, ki govorijo o našem izvoru, o potencialni veličini duha, ki jo lahko na svoji duhovni poti s samoizražanjem dosegamo. 

V Hiši kruha pri Škofji Loki živijo, molijo in delajo uršulinke s sodelavci. Njihovo geslo je  »da bi imeli življenje in ga imeli v izobilju« (prim. Jn 10,10). Želijo sprejeti človeka v njegovi konkretnosti in ga spremljati v njegovi stiski, iskanju smisla, poklicanosti, poslanstva in zvestobi na poti za Jezusom Kristusom. Gostijo pastoralne skupine in skupine, ki iščejo prostor, prežet z lepoto in mirom. Z ženo Tončko sva se udeležila njihovega enodnevnega seminarja.  

Ignacijev dom duhovnosti se nahaja na Ignacijevem inštitutu za izobraževanje in raziskovanje na Ulici Stare pravde 1 v Ljubljani, kjer dobimo vse potrebne informacije o njihovih programih. Nekajkrat sva bila z ženo Tončko na njihovih seminarjih.  

V 'Domu duhovnosti Benedikt v Kančevcih' v Prekmurju, sva se z ženo Tončko udeležila seminarja v duhu priprave na dedke in babice in spodbujanja medsebojne ljubezni v zakonski zvezi. V Duhovno prosvetnem centru 'Dom sv. Jožef' (Plečnikova 29, 3000 Celje) sva se s Tončko udeležila enodnevnih duhovnih vaj pri p. Pavlu Jakopu. 

Več let sem obiskoval biblijski krožek pri patru Pavlu Jakopu. Duhovna akademija na Teološki fakulteti v Ljubljani deluje že nekaj let. V l. 2020/21 ima zaradi epidemije koronavirusa vrata zaprta. Sicer pa na njej predavatelji na Teološki fakulteti pomagajo prijavljenim slušateljem poglobiti znanje in veščine krščanske duhovnosti. Na Teološki fakulteti v Ljubljani in v Mariboru udeleženci za obisk in opravljen izpit nekaterih tečajev ali posebnih študijev, denimo na Duhovni akademiji, dobijo spričevalo, s katerim si pridobijo pravico, da sami vodijo duhovno prakso.

Nova Akropola je mednarodna filozofska, kulturna in družbena organizacija. Leta 1957 jo je v Buenos Airesu v Argentini ustanovil zgodovinar in filozof Jorge Angel Livraga Rizzi (1930–1991). Danes deluje v več kot 50 državah sveta ter povezuje več kot 15.000 prostovoljcev in več sto tisoč simpatizerjev različnih narodnosti in veroizpovedi, ki govorijo več kot 15 jezikov. V Sloveniji deluje v Ljubljani in v Mariboru. Naštete ustanove skrbijo za reprodukcijo duhovednosti nekoliko drugače kot so to delale v šole v preteklosti, kolikor se je spremenila didaktika poučevanja.

Kaj dajo duhovne vaje »Odmik za moške« in »Odmik za ženske« znotraj RKC? Gre za odkritje nove notranje moči, nove medsebojne pomoči. Dajo občutek hvaležnosti, željo po sodelovanju, občutek, da se napajamo iz istega vira. Spodbuja željo po izmenjavi izkušenj, ponovitvi srečanja na teden ali mesec. Tako delujejo tudi tečaji ali seminarji. Toda takrat, ko mislimo, da smo kaj pridobili, nam rado spodrsne. Dnevi pred ali med prazniki so še posebna priložnost za delovanje hudega duha zlasti pri osamljenih. Zato se nanje pripravimo z molitvijo, za Božič in Veliko noč pa tudi s postom. To je kot 'brušenje žage' oz. pripravljanje orodij boja. Nagnjenost k letargiji je leglo skušnjav, ki jih hudi duh izkoristi. Potreben je odmik, da se pripravimo na nove preizkušnje. 
Dnevni centri aktivnosti za starejše (akronim: DCA) in Univerza za tretje življenjsko obdobje (UTŽO) pa zajemajo osebne interese širše. Nekateri kurzi sledijo šolskemu predmetniku na poljuben način po področjih naravoslovja, družboslovja, humanistike s tujimi jeziki. Na urniku so še dejavnosti joge, meditacije, praktične dejavnosti npr. klekljanje, urjenje logike in spomina itd. Sam že vrsto let vodim kurz 'filozofija za življenje' na Gosposvetski 6 v Ljubljani.     

Dvojni proces ponotranjenja vnanjega (nem. Erinnerung) in povnanjenja notranjega (nem. Entausserung) vplivov je za prvo polovico 19. stoletja sistematično razložil nemški klasični filozof  Georg Wilhelm Friedrich Hegel. Hegel (2015) razlaga Boga kot absolutnega duha. V pojem duha je vključen tudi razvoj absolutne religije. Duh pomeni 'biti za duha'. Duh pa je to, kar se manifestira v pojavnem svetu. Bog tako ni abstraktna nadnaravna entiteta, temveč substanca, posredovana s subjektivnostjo. Kot tak vsebuje samozavedanje ne le posameznika, temveč tudi skupnosti. Obstoječi Bog obstaja zgolj kot skupnost verujočih. 

Danes opazimo, da dvojni proces povnanjenja in ponotranjenja poteka na različnih delih sveta različno in lahko domnevamo, da bo dosedanji povnanjeni, opredmeteni proizvodnji in potrošnji materialnih dobrin sledila doba ponotranjenja. S to tematiko se bomo še srečevali, ker brez ponotranjenja, kontemplativne verske duhovnosti ni mogoče doseči integracije. Ne moremo slediti Svetemu duhu in duhu časa brez aktualnih dogodkov, ki se od pomladi leta 2020 dalje osredotočajo v korona-krizi. Ta zadeva vsa področja osebnih in družbenih dejavnosti. Proučevali bomo človekove transformacijske (z)možnosti. Zato nas zanima politika možnega za prihodnje rodove, ki jo bomo analizirali v 4. in 5. poglavju.  

V 21. stoletju je svet v veliki religiozni in verski krizi. Po eni strani je to zaradi sekularizacije, po drugi pa zaradi  inflacije ponudbe novodobnih religij kot psevdo-religij kapitala. Nastajajo še nova verstva-religije in nadomestki za krščanstvo. Posledično nastajajo kulturni relativizmi z nihilizmi in političnimi populističnimi fundamentalizmi. V tem zapisu sledimo izzivu zvestobe krščanski veri nasproti nenehnim nevarnosti zdrsov v apatijo mimikrije tujih božanstev ali ateizma.    

Zanikanju Boga kot transcendence v ateističnem socializmu monopolne ideologije komunis tične partije je sledilo zanikanje v imenu kapitala. Soočamo se z dejstvom, da  kapital s konzumno psevdo-religijo skuša revidirati in nadomestiti  vse dosedanje svetovne religije. Vprašanje svetovnih religij pa je, ali so v funkciji maske svetovnega kapitala in njegove politične ekonomije, ali pa so zanj pomembna alternativa. Enako se lahko vprašamo za državo. V 20. in 21. stoletju  avtokratska državna politika skuša nadzorovati vsa področja družbenega življenja. Vse velike verske tradicije učijo, da se vsa področja človekove dejavnosti prepletajo. Habermas razlikuje svet kolonizacije, ki si podreja te dejavnosti od sveta interaktivno-komunikativnega življenja. Zato lahko govorimo o medsebojnih vplivih politike, ekonomije in religije. Med verskimi skupnostmi je potreben tudi verski dialog. Poznamo pet pogojev dialoga, ki so: 1. doživljajska  solidarnost, 2. svoboda, 3. zaupanje, 4. empatija, 5. medsebojno spoštovanje. Vprašanje pa je, koliko je izvedljiv, smiseln in veljaven za vse udeležence.  

Ker »duh veje, koder hoče« tja, 'kamor veter mojo pesem nosi', kot se je izrazil  Stanko Avsenik, kar pomeni, da se nova izkustva sproti vpisujejo v strukturo sveta in svetega. Do določene meje smo zbrali dosedanja izkustva, ki so sicer odprta v neskončne razsežnosti vesolja. V procesu trinitarizacije se cilju 'univerzalne znanosti v univerzalni cerkvi'  približujemo z zmago ljubezni. Morda bo zaradi pandemije času povnanjenja sledil čas ponotranjenja in poglabljanja globalnih vrednot religij in dosežkov znanosti, umetnosti in filozofije. Današnje prevladovanje specialnega in relativnega kot mimobežnega in minljivega kaže na nespoznavnost absolutnega duha za nas.     

Samostojna Slovenija tako kot druge tranzicijske države, ki nastale po razpadu Sovjetske zveze, izpolnjuje na duhovnem področju začasno praznino, ki je nastala v socializmu. Vsak  dan se pojavlja več literature, ki usmerja k višjim vrednotam človeškega bitja, k samoaktualizaciji, samozavedanju, osebnostni rasti oz. k duhovnemu razvoju. Razne skupine po zoomu prirejajo predavanja, seminarje in tečaje, na katerih p(r)odajajo t. i. višje znanje. 

Izhajamo iz predpostavke, da je duhovni smisel pomembnejši od materialnega blagostanja, paradigma življenja pomembnejša od kartezijansko dualistično paradigmo in da je vera pomembnejša od razuma. Gre za verujoči razum, ki je hkrati gledanje in poslušaje. To je obenem paradigmatski preobrat k ljubečemu spoznanju. Globalizacija, ki se širi  po socialnih omrežjih v psihosocialni komunikaciji, ostaja razdvojena in nepregledna. Prevladujoča privatizacija in ozka lojalnost namreč meje naših svetov zapirata. 

Pomembno je, kako se spreobračamo (gr. metanoia) h Kristusu. Vera terja celega človeka. Ne moremo obstajati brez vere, četudi si tega včasih ne priznamo. Obstajajo različne definicije vere. Eno izmed najbolj kompleksnih definicij verovanja (lat. fides, nem. Glaube, ang. faith) sem našel pri Urbaniji (2017, 7): »Iz vere izhajajo občutki celosti, radosti, notranje duhovne moči, jasne poti, stabilnosti, optimizma, ustvarjalnosti, eksistencialne trdnosti, skupne poti in povezanosti navznoter in navzven«. Vero doživljamo kot celovito energijo, ki 'gore prestavlja'. Podobna je perutim, ki človeka ponesejo kvišku. Vera ga nosi k cilju in mu daje moči, da se vzpenja,... Vključuje čustva, razum, vznesenost. Težko jo opišemo, ker presega meje naše izraznosti. Vera je klic po prvotnem stanju enosti z Bogom. Zavedanje prisotnosti notranje duhovne moči nam pomaga. Gre za »prelivanje božjega in človeškega« (Urbanija, 2017, 24) na ljubeč, trinitarično občestveni način božje milosti, usmiljenja in usliševanja. Zdi se, da nam manjka prav to 'slišati in biti uslišan', ker smo bili deležni represivne vzgoje. današnja permisivna vzgoja pa tudi ne daje prave orientacije. 

Otroci bi morali slišati, kaj odrasli hočejo, četudi se z vsem ne strinjajo. Jasna pot je mirna vest. Našo vero ne potrebujemo le mi, ampak tudi družinski člani in družba. Kaj naj bi nas sicer povezovalo?  Sile našega zavedanja, ki so v plazilskih možganih, si prizadevajo zasužnjiti zgornje duhovne plasti. Zato si moramo stalno prizadevati za samoobvladovanje pri služenju pravemu Bogu. Tudi v družbi animalični del skuša prevladati  nad kognitivnim. Le zavedanje omogoča smiselno odločanje. Le z dosledno disciplino lahko sledimo razodeti resnici, ko se ne pustimo zavajati s prave poti. Rimski pregovor pravi: služi redu, da bo red služil tebi (lat. serva orbinem et orbi servabit te).   

Duhovnost ni samo zaključen sklop modrih izrekov in ponavljajočih vaj, da se izvajalec oz. adept disciplinirano navadi na novo realnost glede na obstoječo vsakdanjost., ampak je tudi vedno nova, ker duh veje, koder hoče. V duhovnosti smo vsi vseživljenjski učenci (lat. discipuli) na certificirano formalen in neformalen način. Neformalno pa si z dozorevanjem v različnih situacijah pridobivamo izkušnje v življenju. V antiki je bil modrec krepostni vedež, menih v samostanu. Danes govorimo o krizi v duhovnih poklicih. Pomanjkanje  teh poklicnih profilov bržkone pomeni nazadovanja duhovnosti v svetu. Ne vemo, kaj bi se zgodilo, če bi jih bilo preveč. Zaradi duhovne lakote ljudje posegajo po psevdo-duhovnostih, navideznih bližnjicah za raj.        

Duhovni pomen križa osmišljamo s poslušnostjo Boga: 
1. od znotraj iz potrebe po dihanju s svetim in svetom, 
2. od spodaj s potmi duhovnega izkustva, 
3. s strani celovitega stika med vzhodom in zahodom in 
4. od zgoraj po božji milost.     

Spreobrnemo oz. transformiramo se po obeh prečkah križa, ker se zavedamo izkušanja duhovnih globin in našega odnosa do bližnjega. V krščanstvu simbol križa ponazarja obe strani. Jezus pravi, da naj ljubimo Boga z vsem srcem, vso dušo in vsem mišljenjem in obenem bližnjega, kakor samega sebe. To je uvod v teološko transformacijsko slovnico. Carvajal (2013) pravi, da je treba vsak dan nositi križ z veseljem. Jezus naj nam pri tem pomaga.

Večina duhovnih kultur je postala že nezavedna vsebina naše podzavesti, ki jo šele postopno odkrivamo. Večkrat se pokaže, da je tisto, kar bi najbolj potrebovali, najtežje doseči, ker to preprečujejo vmesne ovire. Pred prisilnim ponavljanjem starih grehov in zmot nas varuje nenehna molitev.  

Različnim kulturam pripadajo različni duhovi, ki izhajajo iz njih in jih pogojujejo. Živimo v prehodnem, postmodernem, postresničnostnem obdobju, v katerem sobiva več kulturnih duhovnih skupnosti. Kot prevladujoča postaja danes tehnokultura. Razpeti smo med preteklostjo velikih ideologij in njihovih velikih zgodb in sedanjostjo minimalnega zaupanja drug v drugega. Posledično verjamemo, da so tehnične naprave pametnejše od nas. Te so kot orodja naših čutov samo nadomestek za transcendenco. Transcendenca se pokaže šele v človekovem iskanju duše (Gustav Jung) in duhovne svobode (Nikolaj Berdjajev). Nekateri menijo, da bo 21. stoletje duhovno mistično, ali pa ga ne bo.   

Opredelili bomo splošne razlike med duhovnim in ne-duhovnim, materialistično usmerjenim človekom, kakor tudi med posvetno in krščansko duhovnostjo glede na nekatere njihove specifičnosti. Tako smo se dotaknili področja primerjalne religiologije, nismo pa ga razvili. Ker ni enega samega posvetnega svetega, ni ene same posvetne duhovnosti. Prav tako ima vsaka krščanska cerkev v svojem kulturnem okolju drugačno duhovnost. Najpogosteje govorimo o Rimokatoliški cerkvi (v nadaljnjem besedilu uporabljamo akronim RKC), manj pa omenjamo pravoslavne in protestantske cerkve. Beseda 'katoliški' izvira iz grškega pridevnika grškega pridevnika 'katholikos', ki pomeni  svetoven  oz.  vesoljen. Razlikujemo med katoliško Cerkvijo v ožjem in širšem smislu. V ožjem smislu je to RKC, ki je ena izmed najstarejših in najbolj organiziranih verskih skupnosti in jo vodi rimski papež. RKC je v zadnjih dveh tisočletjih res postala svetovna cerkev. Kolokvialno pa se je v zahodnem svetu uveljavilo enačenje pojma 'katolištvo' z RKC. Tudi vse večje pravoslavne Cerkve se uradno imenujejo katoliške pravoslavne Cerkve, s čemer želijo poudariti svojo odprtost do vseh ljudi. V posebnem smislu pa obstaja še Starokatoliška  Cerkev, ki jo bomo posebej analizirali v 5. poglavju. Zgodovino RKC upoštevamo le s stališča razumevanja bistvenih premikov v krščanski duhovnosti. Ko pokažemo vlogo svete Marije v krščanski duhovnosti naletimo na mariologijo kot znanost o Mariji in kot poskus, kako preko razumskega premisleka priti do verske prakse. Tako kot mariologija kot znanost ne more izčrpati Marijinega življenja, tudi proučevanje mističnih izkustev ne more izčrpati mistike. Obe pa sta pomembni, ker omogočata razumevanje sedanjega vsakdanjega verskega življenja. Enako velja za teološka in filozofska stališča o našem odnosu do Boga.
RKC se tako kot posamezni verniki trga iz spon preteklosti, denimo simptomov konstantin ske cerkve. Če se bo s tem dobro spoprijela, bo lahko izpolnila svoj namen: sodobnikom bo pomagala najti pot v osebno svobodo in zrelo odgovornost. Nekateri menijo, da manjka notranja svoboda Cerkve. Iz  tega izhaja problematičen položaj duhovnikov, nadležno vprašanje celibata, položaja žensk v Cerkvi, ipd. Obstaja koruptivna 'potrošniška religija', ki celo brezimno konkurira konfesionalnim svetovnim religijam.

Kljub temu, da gre v svetovni ekonomiji za poudarjanje pomena gospodarske rasti na način hipertekmovalnosti držav in podjetij, ostaja dejstvo človekove končnosti, šibkosti, ranljivosti, bolehnosti. Zato se soočamo tudi z vprašanjem demokratične krščanske politike. Osnovna eksistencialistična stališča Kierkegaarda, Sartra, Gabriela Marcela, Jaspersa, Weilove nam pokažejo, kakšne so kvalitativne značilnosti nove politike krhkega posameznika v njegovi neodpravljivi negotovosti in končnosti skrbi za njegovo in skupno dobro. Vsakemu je dana manifestacija Duha za skupno dobro. (prim. 1 Kor 12: 1, 2-7). Pot do Rifkinove utopične empatične civilizacije oz. bratstva v brezpogojni medsebojni ljubezni po papežu Frančišku vodi prek Kantove razprave o večnem miru in Kierkegaardove brezpogojne zadolženosti za ljubezen do bližnjega. 

Eksistencialna duhovna  vera bi z avtentično komunikacijo privedla do 'življenja v resnici' (Havlov izraz). Gre za politiko 'od spodaj navzgor'. Krščanska humana politika kot sledenje prvotnemu zgledu podarjenosti življenja v smislu služenja drug drugemu bi bila sedaj zelo potrebna, če bomo hoteli ohranjati trajnostni razvoj in trajnostno prihodnost (ang. sustainable development, sustainable future). S podarjenostjo življenja so nam podarjeni tudi darovi znanja, pomena, vizije, sposobnosti, pripadnosti, vere, upanja in ljubezni. Teh darov se zavedamo v kontekstu brezpogojne ljubezni, hvaležnosti, spoštovanja, polne komunikacije. Ko jih izkušamo, lahko povemo, kakšne so naše izkušnje s temi darovi, kako jih razumeti in kako jih živeti, razdajati. 
 
Duh je najbolj  notranje v nas, je vera, Bog, življenje, luč, presežnost, svetost (hebr. kadoš, gr. hagios, lat. sanctus – svet, dober), nematerialnost,... Ramovš (2013) razlikuje med kozmološkim, antropološkim in solidarnostno personalističnim pojmovanjem duhovnega področja. To pomeni, da gre v krščanstvu za osebno-družbeno, človeško in kozmično ravnijo spreobrnjenja. V smislu marksističnega filozofa Ernesta Blocha in protestantskega teologa Moltmanna, ki mu je sledil, bi rekli, da ne gre le spominjanje, ampak tudi za vizualno osvobajajočo vizualizacijo trinitaričnega upanja. Za Blocha je duh upanja utopičen, za Moltmanna pa je eshatološki. Verjetno nas čaka v 21. stoletju ponotranjenje dosežkov, ki so nastale iz naturalistične in materialistične naravnanosti kopičenja materialnih dobrin.  Sorč (2017) svojo antropologijo trinitarizacije človeka iz ljubezni in za ljubezen navezuje na Moltmannovo teologijo upanja. 

Istovetenje duše z dihanjem zraka je univerzalen pojav. Etimološko povezavo najdemo v številnih jezikih. Angleški izraz za dušo je soul, nemški Seele, starogrški pneuma in psyche, latinski animus, anima, spiritus. Dihati v stari grščini pomeni psychein, v latinščini spirare, v nemščini atmen. Gotski saiwalo pomeni mesto zadrževanja duše pred rojstvom in po smrti, ki izhaja iz grškega aiolos - gibljiv,  pisan, kar je podobno  metulju (gr. psikse), ki leta od cveta do cveta. Starogrški izraz za dušo - pneuma izhaja iz glagola pneo, kar pomeni diham. 

Arabsko - ruh, hebrejsko – ruah kot duša in duh pomeni dih.  Sanskrtski izraz atman (duša, kozmična zavest) je v etimološki zvezi z nemškim Atem (dih) in atmen (dihati). Tudi sanskrtski izraz akma pomeni dušo, duh in dih. Te etimološke zveze nas opozarjajo, da je duševno dogajanje povezano s telesnimi procesi in kažejo na enotnost duše in telesa. Obenem pa že jezikovno-etimološka analiza pokaže, da se smisel nahaja na vseh ravneh človekovega bivanja. Iskanje smisla je tedaj odvisno od razumevanja duševnosti oz. duše in njenih izkušenj. V nemščini in angleščini obstaja za smisel in občutek isti izraz (nem. Sinn, ang. sense). Smisel  je smisel duše oz. duha, kar izhaja iz večpomenskosti izrazov. Sanskrtski izraz akma pomeni duša, duh in dih, grško pneuma, nemško Seele (duša). Ponekod še danes obstaja istovetenje duše in duha. 

Beseda duh ima že pogansko-predkrščanske korenine. Beseda 'duh' je v Svetem pismu prevod hebrejske besede rúah in grške besede pneúma, latinske spiritus, nemške Geist in angleške spirit. Večinoma se te besede nanašajo na božjo dejavno silo oz. Svetega Duha. (1. Mojzesova 1:2) Duh v Svetem pismu pomeni tudi dih. (Habakuk 2:19), veter. (1. Mojzesova 8:1; Janez 3:8). življenjska ali gonilna sila v ljudeh in živalih. (Job 34:14, 15), človekovo stališče. (4. Mojzesova 14:24). duhovna  bitja, tako Bog kot angeli. (1. kraljev 22:21, pdč. op.; Janez 4:24). 

Že od antike dalje je duh (gr. pneuma, lat. spiritus) dih. Tudi v svetem pismu najdemo, da se duh giblje, celo 'veje, kjer hoče. In kjer veje, ga zaznamo kot ljubezen. V 21. stoletju gre tudi za fenomenologijo duha kot diha. Škof (2012) multikulturno primerja krščanska in budistično-etična izhodišča, evropsko in indijsko etično naravnanost. Indijska etika ima svoj izvor v Vedah, ki je izvirni tekst o življenjskem dihu. Ta z navzočnostjo v našem telesu in v povezanosti z njegovim kozmičnim dvojnikom odpira in razkriva prostor neskončnosti v nas. Škof izpostavi starodavni indijski pojem prane (življenjskega diha) kot etično moč transformiranja našega, zahodnega smisla. Na ta način drugače kot Hans Küng (1928-2021) oblikuje gradnike svetovnega etosa. Nacionalistične populistične politike ne dosegajo etične norme sobivanjske atmosfere. Zastoji javnega življenja ne dajo ljudem  dihati, zato ti protestirajo v Parizu, Budimpešti, Beogradu, v ZDA, Hongkongu, Sloveniji, … Duh sožitja in sodelovanja je skrivnostni duh človeka v nastajanju.  Medkulturnost kot srečevanje v vmesnosti oblikuje na integrativen kozmopolitski način tudi  Komel (2012). Duh sožitja in sodelovanja je duh človeka
v nastajanju, zato tudi vzgoja duha kot prijateljsko spremljanje drug drugega (Vanier, 1996, papež Frančišek, 2018) še nastaja. Globalizacija prinaša kozmopolitizem, ki se širi v koncentričnih krogih od avtentične osebnosti, lokalne, medkulturne in globalne skupnosti do kozmičnih razsežnosti. Vključuje lastno identiteto in drugačnost oz. različnost in nasprotja. 

Kozmopolitizem je nazor, po katerem človek ne pripada posameznemu narodu, državi, ampak svetu kot celoti. Za razumevanje njegove duhovne perspektive so potrebne raznovrstne inteligenc in civilizacijske kompetence. Najlažje izraža v umetniških prispodobah, za katere je vživetje v drugega človeka nujni pogoj. Potrebuje tudi sintezo različnih vrst mišljenja kot so praktično, matematično, naravoslovno-kavzalno, psihološko, zgodovinsko, religiozno in filozofsko (Trstenjak, 1999, 90-105). Kljub temu je praktično-procesno odprt. Lahko ga razumemo  tudi v eni izmed inačic uresničevanja Avguštinove 'božje države', ker kozmično sledimo duhovnemu cilju odrešenja človeštva v svetovni politični ureditvi. Božje kraljestvo je vsepovsodno. 

Krščanski svetovni nazor je za Trstenjaka (1999, 122-132) teocentričen, kristocentričen, ekleziocentričen, humanističen in personalističen. Vsak posameznik ima svojo implicitno svetovno-nazorsko duhovno realnost. Ekleziocentrizem v smislu osredotočenosti na cerkev postane v  času 'praznih, zaprtih cerkva in kristjanov brez cerkve' bolj vprašljiva kot v času tradicionalne konstantinske cerkve. Posamezniki se po pripadnosti razlikujejo po svetovnih verstvih, njihovih doktrinah, po verskih ločinah in v krščanstvu še po redovih. Čim bolj je določena duhovnost institucionalizirana, lažje ji sledimo. Osebna duhovna realnost nastaja, če jo gojimo in se je učimo, odmira pa, če jo zanemarjamo. Poskusi njenega odpravljanja so z dekreti, verskimi vojnami ali umori. V postmoderni so močne tendence nadomeščanja s psevdo-duhovnostmi. Vendar pa (dez)informacijska doba kot nadaljevanje mehanicistične paradigme ne omogoča nove duhovne rasti. 

Ocvirk (2010, 117) zagovarja tezo, da duhovnost izhaja iz religije in ne obratno. Duhovnost nima kolektivnega nosilca kot ga ima religija in zato zgolj na individualni osnovi ne preživi brez določene organizacije in institucionalizacije. Mnogi duhovni oporečniki so postali legitimni, ko se je njihov nauk institucionaliziral. Duhovnost vpenjamo v kontekst religije, vere in Cerkve. Zato je Cerkev Kristusovo telo. To pomeni, da nova duhovna realnost nastaja individualno in se krepi z ozaveščanjem čim večjega števila ljudi s solidarnostno etiko in empatično civilizacijo. 

Izvorov religije je več: beg pred strahovi pred uničevanjem naravnega okolja, vojnimi žarišči, revščino, suženjstvom¸ hrepenenje po združitvi z Bogom, nesmrtnostjo duše, itd.. Že tradicionalno se ljudje bojimo smrti in trpljenja.  Zaradi različnosti religij, verstev in cerkva se tudi duhovnost diferencira in obratno zaradi regionalnih in nacionalnih kulturnih posebnosti   postajajo tudi cerkve specifične. Brez teh kontekstov je duhovnost le implicitna. Na posvetnih tečajih dobijo udeleženci le sekularizirane povzetke, ki so na ravni psevdo-duhovnosti potrošniške ponudbe. Posvetna duhovnost je sekularizacija določene religiozne duhovnosti, ki pa v ponujeni obliki ni več vidna. 

Posvetna duhovnost brez svete, božje duhovnosti nima korenin, čeprav sta obe kontemplativni. Še vedno nam je bližje lokalna duhovnost kot globalna oz. planetarna.  Nekaterim je bližja sakralna, drugim pa posvetna duhovnost. Na skrivnostno neviden način potekata procesa ponotranjenja vnanjega in povnanjenja notranjega, če sledimo dialektični razvojni shemi absolutnega duha, ki jo je razložil Hegel na svetovni zgodovini od antike do začetka 19. stoletja. 
Za Grüna (2009a) so angeli naši spremljevalci in dobrohotni vodniki. So glasniki drugačne, globlje resničnosti in nam naznanjajo božjo bližino, ki nam je v pomoč in nas ozdravlja. V nas želijo obuditi nekaj, kar v vrvežu vsakdanjika zanemarjamo ali pozabljamo. Njegova poglavja so: Razposajenost, treznost, samozaupanje, milina, pogum, odprtost, navdušenje, zvestoba, tolažba, zaupanje … 50 angelov nas uvaja v 50 drž, ki nas lahko navdihujejo na naši življenjski poti, da ob njih polno zaživimo. Jezus nagovarja Samarjanko za pitje žive vode iz večnih studencev ob vodnjaku (Jn 4,1-42). Ta pogovor pomeni pomoč mladim pri vstopu v sveto krščansko duhovnost, ker začasno  navduševanje  za posvetne duhovnosti ne odtehta 'večne žive vode', ki jo predstavlja Jezus. Sveta duhovnost je depriviligiran privilegij, razlaščena lastnost, skupna modrost. V carski Rusiji so v 19. stoletju gojili kulturo starčestva, menihov, ki so uvajali mladino v duhovno življenje. Najvidnejši predstavnik je bil Ambrozij Optinski, ki je podlaga za Dostojevskijevega (1976) starca Zosimo. 

Zaupanje v Boga ima več med seboj prepletenih razsežnosti kot so antropološke, psihološke, sociološke, ekonomske in teološke. Zaupanje je trdno prepričanje v zanesljivost, resnico ali sposobnost nekoga ali nečesa. Predpostavlja upanje v dober izid. V krščanski teološki razsežnosti so prepletene vrednote vere, upanja in ljubezni.

Ljudje zastopamo na lestvici vrednot od materialnih do duhovnih različne vrednote. Na splošno velja biblijski napotek 'iščite najprej nebeško kraljestvo, vse drugo vam bo navrženo'. Korona-kriza je ponovno poudarila našo minljivost, ki smo jo skušali prikrivati.  Kot pripadnike enega in istega človeškega rodu (lat. gens una sumus) bi največ pomenilo priznanje, 'kako šibki smo v svojem upanju' in kako smo eden drugemu v pomoč. S Hemingwayem se vprašajmo po istoimenskem romanu 'komu zvoni'. In že pri njem dobimo odgovor 'ne sprašuj, ker zvoni tebi'. Zato svetnica Faustina kliče po brezpogojnem zaupanju v božje usmiljenje, ki gradi celo 'upanje proti upanju'. Vsak dan slišimo, koliko je okuženih in mrtvih, ne slišimo pa, koliko je rojenih prvič in morda že drugič. S stališča obeh glavnih krščanskih praznikov Božiča in vstajenja Jezusa Kristusa kot križevega pota od Njegovega in našega prvega rojstva do drugega pa bi si takšen 'pogled od zgoraj' na dnevno dogajanje zaslužili. 

Za razvoj duhovne in interpersonalne inteligence je odgovoren vsak sam z discipliniranim izvajanjem vaj/molitev in vsi skupaj, s čimer pogojujemo nadaljnji razvoj družbe. Vse človekove plasti se od biološke do duhovne razvijajo iz potencialnosti do aktualne realnosti z interaktivno komunikacijo in vajami in vsakodnevnimi molitvami. Najpomembnejše je razlikovati dobrega Svetega Duha s sledenjem njegovemu zgledu od zlega duha satana.   

Današnje predstave endizmov morda nezavedno preslikava situacijo ob propadanju rimske ga imperij in drugih kataklizmah. Ljudje so iskali obrat vase iz nesmisla vojnega stanja, razpadanja medosebnih vezi, pomena družbenih institucij. V tem smislu sledimo  rimski poti pretiranega povnanjenja. Občutje je podobno kot je tudi sicer v prelomnih časih: staro umira, novo pa se šele poraja. Walliss (2009, 71-96) opisuje, kako sodobni filmi z apokaliptično tematiko desakralizirajo apokalipso. Na koncu poglavja jih tudi našteje. 

Najbolje se je držati ene duhovne poti. Tudi v duhovnosti velja latinski pregovor 'non multa, sed multum'. To pomeni, da je bolje povedati vse o eni duhovnosti kot pa zbiranje različnih duhovnosti, v katerih nismo doma. Ko se iz radovednosti odločimo za duhovno pot, se znajdemo v pestri in široki ponudbi različnih tehnik, literature, filozofij, dogem, gurujev, načinov prehranjevanja, starih znanj, prerokb in skupnosti. Ker pa je bistvo vsake religije  duhovnost (Juhant, 2018), je v t. im. duhovnosti že implicirana takšna ali drugačna religija. Pojem religije je spremenljiv, večznačno zapleten in odprt pojem (Juhant, 2018). Enostavno jo lahko izenačimo z življenjem samim. Zato pogovorno že vemo, kaj z njim označujemo.  

Perry (2007) navaja v svoji antologiji izbrane citate duhovne modrosti z vseh svetovnih religij. Bralec dobi dober pregled ne da bi avtor katero privilegiral. Perry (2007) navaja v Uvodu tekste o stvarjenju sveta, v 1. poglavju izbrane tekste za odnos med pravičnostjo, strahom in dejavnostjo, v 2. poglavju na odnos med milostjo, ljubeznijo in kontemplacijo, v 3. poglavju a na odnos med resnico, znanjem in enostjo. Zato bi morala postati 'obvezno berilo' za svetovni etos in še več za 'duhovno človeštvo', ki se mu približujemo na trinitaričen način.    

Severjeva (2019) opredeljuje naslednjih 10 pasti našega odnosa do novodobne religije: 
1. Obiskujemo preveč delavnic naenkrat.
2. Odvisni smo od notranjega čiščenja.
3. Odvisni smo od branja duhovne literature.
4. Nismo prizemljeni.
5. Zatekamo se v druge (angelske) dimenzije obstoja in fantazijske svetove.
6. Odvisni smo od zdravilcev, gurujev.
7. Odvisni smo od zdrave hrane.
8. Fundamentalno zagovarjamo naših stališč in se upiramo vsemu, kar je drugačno.
9. Živimo v 'lepšem jutri' in izpuščamo 'zdaj in tukaj'. 
10. Ostanimo skromni v oceni svojega duhovnega razvoja, da se ne precenjujemo v 'duhovnem egu'.

Obljube ciljev duhovnih tečajev ničesar ne rešujejo, ampak škodujejo zaradi lahkovernosti oz. nezavedne samozaslepljenosti. Ljudje radi zanikamo svoje šibke točke ali pa se ne zavedamo razdiralnih sil npr. jeze, sovraštva v nas. Dobro bi bilo voditi osebni dnevnik, da bi nad njimi dobili pregled. Upanje nam daje, da je Jezus vse zlo že premagal. Žal se ponudba psevdo-duhovnosti zaradi korona-krize še širi. Pojavljajo se številni guruji kot lovci na 'izgubljene duše' in njihov denar. V Ameriki narašča število verskih sekt, ki v EU ne bi bile dovoljene. 
1. Primerjava kontemplativnega in aktivnega človeka   
V antiki in srednjem veku so ljudje v kontemplativni naravnanosti lažje občutili svet kot celoto kot jo danes v akcijski naravnanosti. Izkušnja je za Heglovega absolutnega duha vse, kar si je pridobil na življenjski poti skozi zgodovino človeštva, filozofije, religije in znanosti. Uporablja dialektično metodo, po kateri se povnanji to, kar je vnanje in ponotranji to, kar je vnanje. Nekateri to razumejo kot epopejo – odisejado, drugi kot roman-reko, tretji kot dramo, četrti kot ustvarjalno poezijo, … V začetku 19. stoletja je bilo to še mogoče, ker je bilo zakladnice znanja še malo in doumljivo v enciklopedični obliki. Danes pa je znanje razdrobljeno, ker je bilo  doseženo prehitro, da bi vse to ponotranjili. Pri konceptih duhovne evolucije pa bomo videli, da takšni poskusi v okviru holistične paradigme še obstajajo.      

Razlikujemo med eksoterično – apofatično (od besede) in katafatično (k besedi), ezoterično duhovnostjo. Cerkev goji apofatično duhovnost.  Tisto, kar zremo in tisti, ki zre, sta eno. Kontemplacija vodi v družbeno, občestveno življenje. Eno se razodeva v mnogih podobah. Izkusimo, da »v Bogu živimo, se gibamo in smo« (sveti Pavel). Ezoterična duhovnost in  njo religioznost po Jägru omogoča luč, ki razsvetljuje spoznanje vseh religij. Vsak trenutek našega življenja je čudež stvarjenja, za katerega je treba biti hvaležen Bogu kot so bili že naši predniki.  
 
V (post)moderni ni več ravnotežja med kontemplativnim in aktivnim življenjem. Poznamo različne vrste instrumentalnih družb, ki  pa ne dosegajo domače pristne skupnosti kot tudi ne občestvene, h katerim naj bi se Evropa vrnila. Samo tam, kjer je pristno srečanje med ljudmi, kjer si priznamo, kako nebogljeni smo v svojem brezupu zaradi bolečin in trpljenja, se pokaže človečnost v sočutju. Spoštovanje skrivnostnosti življenja vzpostavlja organsko solidarnost med ljudmi, medtem ko transparentnost dogajanja z zunanjo kontrolo vodi le do mehanske, če uporabimo Durkheimovo razlikovanje med obema. To se ujema tudi z Webrovo  začaranostjo tradicionalnega in odčaranostjo (post)modernega sveta. Podobno je  sociolog Toenies razlikoval med družbo kot skupnostjo (nem. Gemeinschaft, gr. koinonia, lat. societas - sensus communis) in instrumentalizirano družbo kot 'Gesellschaft'.  V tej družbi prevladujejo pravni zakoni in pravila. Vsaj nekateri pravniki se zavedajo, da 'pravna država' sloni na avtentičnih odnosih med ljudmi, ne pa na pravniškem formalizmu. Jasno je, da človek lahko polno zaživi le v avtentični skupnosti, medtem ko ga instrumentalizacijski okviri družbe antropološko deformirajo, ker imajo enostranske posledice, kakor smo jih opredelili. Spontan človek se zna odzivati iz svojega središča, sebstva, zna preklapljati iz ene dejavnosti v drugo in se tako fleksibilno prilagajati, ker 'duh veje, koder hoče'. Temu služi doslej še premalo operativno premišljen pojem 'prožne varnosti' (ang. flexicurity). Vanier (1996) nam opiše skupnost kot kraj odpuščanja in praznovanja.  V tem je tudi razlog, zakaj ljubiti Boga, nebeškega Očeta. Ta nas bo vse povabil na nebeško svatbo. 

Kadar duhovne vrednote ustrezno upoštevamo, služimo sebi in drugim. Prav tako kakor nas ozonska plast, ki je visoko nad zemljo, varuje pred škodljivimi sončnimi žarki, nas zdrava moralna načela opozarjajo na nevarne posledice pridobitništva. Apostol Pavel je zapisal: »Tisti, ki so se odločili obogateti, pa padejo v skušnjavo in se ujamejo v zanko ter v mnoge nespametne in škodljive želje, ki ljudi pogrezajo v pokončanje in propad. Ljubezen do denarja je namreč korenina vsakršnih škodljivih reči, in ker so nekateri negovali takšno ljubezen, so zašli od vere in si zadali mnogo bolečin.« (1. Timoteju 6:9, 10)

Pohlep po materialnem bogastvu ljudi navaja, da iščejo še več premoženja, oblasti in višji družbeni položaj. Za dosego teh ciljev pogosto uberejo zvijačno in nepošteno pot. Prizadevanje za gmotne reči jim krade čas, sposobnosti in dober spanec. Pohlep zavira duhovni napredek. Jezus  je pokazal boljšo pot: »Srečni tisti, ki se zavedajo svojih duhovnih potreb.« (Matej 5:3) Vedel je, da je duhovno bogastvo, ki vodi do večnih blagoslovov, veliko pomembnejše od minljivega gmotnega dobička. (Lk, 12:13–31)

S prizadevanjem za duhovne cilje si pridobimo duševni mir, ker nismo pod stresom. Duhovne vrednote gradijo tudi boljše medsebojne odnose. Prave prijatelje pritegnemo z osebnim zgledom. Jezus nas enako kot svoje učence sprašuje, kdo je. Obenem pa nam pove, kdo smo mi zanj. Imenuje nas 'prijatelji'. Biblija priporoča: »Druži se z modrimi in boš moder tudi ti.« (Pregovori 13:20). Še več, uspešno družino krepita modrost in ljubezen, ne pa gmotne dobrine. (Efežanom 5:22–6:4)

Zakaj si je treba najprej prizadevati za trajno duhovno bogastvo? Duhovne vrednote usmerjajo pozornost na dolgoročne nagrade, ne pa na kratkoročno zadovoljitev. Sveti Pavel pravi: »To, kar se vidi (gmotne reči), je namreč začasno, to, kar se ne vidi (duhovne reči), pa je večno.« (2. Korinčanom 4:18) Res je, da lahko pehanje za gmotnimi dobrinami poteši trenutne želje, toda pohlep nima nobene prihodnosti. Trajne so duhovne vrednote. (Pregovori 11 : 4; 1. Korinčanom 6:9, 10)

Kontemplacija (lat. contemplare – zreti, opazovati) je kot latinskega nadaljevanje starogrške ga teoretičnega zrenja (bios theoretikos) cerkvenim očetom omogočila, da so v svetopisem skih spisih zaznali globine smisla, ki niso dostopne strokovnemu ali empiričnemu pristopu k razlagi. Zlasti cerkveni očetje v Antioheni so v vsakem odlomku Svetega pisma videli dvojni, tako dobeseden kot duhoven pomen. Sčasoma se je tako na vzhodu kot na zahodu kontemplacija ločila od intelektualnega diskurza, kar je vodilo do identifikacije kontemplacije z molitvijo.  

Koronavirus je katalizator dobrih in slabih sprememb. Pomembno je, kako nas obveščajo o številu okužb in kako te informacije sprejemamo, kajti infodemija je še bolj nevarna kot epidemija, ker s svojo posplošeno atmosfero strahu pogojuje lažji prenos koronavirusa. Da ne podležemo t. im. teorijam zarote, je potrebno slišati prave glasove oz. informacije.  

Če gre samo za nadaljevanje neoliberalnega kapitalizma po 'doktrini šoka', kakor jo oprede ljuje Noami Klein, potem bo v ponesrečeni kombinaciji ekonomije in militarizma svet zdrsnil v recesijo. Triumfiral bo kapital z novimi investicijami, posojili, zadolževanji obubožanih držav z namenom čim višje gospodarske rasti in profita. Ne vemo, koliko bo še pandemij z uničevalnimi posledicami in smrtnimi žrtvami. Zato 'rosite nebesa z višave svojo roso' (lat. portare coeli desuper). Ko bo ves greh uničen, bodo božji otroci prepevali iz Magnifica 'velike reči nam je storil Gospod'.  

Kaj je treba storiti, da ne bi ostali odtujeni kot izgubljene ovce? Predati svojo usodo Bogu, 'napolniti z njim svoje baterije s pozitivnim nasprotjem', moliti molitev svete matere Tereze.  
Človeške sanje o blaginji se bodo v Božjem novem svetu kmalu popolnoma uresničile. (Psalm 145:16) Takrat bo vsa zemlja »polna spoznanja Gospodovega«. (Izaija 11:9). Naše  duhovne vrednote se bodo razvile, ko bodo posledice pridobitništva popolnoma odstranjene. (2. Petrovo 3:13) Zahvalimo se Gospodu, da nas osvobaja zablod. »V vseh teh preizkušnjah zmagujem po njem, ki me je vzljubil« (Rim 8,37). 

Sveto pismo nas uči, kako naj brzdamo svoje sebične želje, tako da ohranjamo oko preprosto in osredotočeno na nekaj pomembnejšega, na duhovno bogastvo. (Filipljanom 1:10) Razkriva, da je pohlep malikovanje samega sebe. Pri udejanjanju Božje Besede občutimo srečo (Chiara Lubich). Znan je pregovor, da je denar dober služabnik in slab gospodar. Biblija to jasno pove: »Denar ti lahko v hipu poide; naredi si krila in odleti kakor orel.« (Pregovori 23:5, TEV) Jezus sam pravi: »kdor namreč hoče svoje življenje rešiti, ga bo izgubil: kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel« (Lk, 9,24)

Razodeto resnico iz Svetega pisma lahko dojamemo le na (trans)oseben način. Praznota niča je tista enost (Janez od križa, Psevdo-Dionizij Areopagit), ki osmišlja in je ravno nasprotna bivanjski praznini, ki jo je pri mnogih klientih ugotavljal Frankl.  

Bog je naše notranje bistvo, ker smo po Bogu, z njim in v njem. Gre za celovitost posvečenega trenutka (Lubich, 2002). Celovita kontemplativna duhovnost omogoča naše delovanje in osvetljuje naše (ne)uradne veroizpovedi, absolutno izkustvo, modrost in ljubezen. Zaradi njene procesnosti Komel, Buber in Jäger zastopajo pojem vmesnosti (gr. metaxu, nem. Zwischen). Bog je prisotnost sama, zavest prisotnosti je procesna, nenehno se oblikovno prestrukturira skozi koordinate naših besed in dejanj. Zato generativna transformativna slovnica deluje. Nirvana, samsara, satori imajo vzporednice v krščanski  gostiji (Kana Galilejska, zadnja večerja, nebeško kraljestvo). Duhovnost prihaja od spodaj od posamezni kov, okvirjajo pa jo cerkvene ustanove.         

Človek skuša zagospodariti nad življenjem in smrtjo, tehnološko zavzeti vesolje, kar pa se prej ko slej izkaže kot iluzija. Neupravičeno je početje, ki ga označuje Alnutt (2018) z metaforo 'lastimo si nebo'. Alnuttov roman tem naslovom je zanimiv tudi zato, ker se mati na smrt bolnega otroka odloči za sinovo pasivno evtanazijo po neuspešnih poskusih nekega češkega zdravnika – šarlatana, ki služi z navideznim uspešnim zdravljenjem. Obenem pa se že ločena zakonca spet zbližata, ko si bivši mož 'neha lastiti nebo', ko spozna svojo zmoto glede napačnega zdravljenja sina. Ekološka kriza je nastala, ker si človek lasti ves planet Zemljo, rastlinski in živalski svet s poseganjem v njen biotop.  

Protestantski teolog Rahner definira 'človeka kot poslušalca' Boga. To definicijo sprejema tudi RKC v času za veliko noč že drugič zaprtih cerkva. Za takšno poslušanje sta potrebna notranji in zunanji mir oz. tihota. Po svetu začenjamo izumljati nove oblike socializacije. Sicer se vsa v začetku obetavna gibanja formalizirajo in opešajo. Jaz, ki se ne more srečati s ti-jem, umira v osamljenosti. Duhovna ozaveščenost pomeni gojitev globljih odnosov, brez katerih ni človečnosti. Brez razširitve mističnih izkušenj verjetno svetovni etos ne bo zaživel. Človek zaradi različnih posvetnih glasov z različnih radijskih postaj, TV kanalov, internetnih povezav skoraj ne zna več slišati Boga. 

Molitev za ceno zaprtih cerkva v času koronakrize je naslednja: Jezus Kristus, v tem času te ne morem sprejeti v obliki evharistije. Zato te prosim, da v obliki duhovnega obhajila vstopiš v moje srce in da tam ostaneš.  Krščanstvo nas vabi, da naj raje žrtvujemo sebe kot drugega. O samoponiževanju Boga so govorili učitelji - rabini že dolgo časa pred Kristusovim rojstvom npr. v judovski teologiji.  Jagnje Božje pomeni Jezusovo prostovoljno žrtev. Danes pa pogosto  zamenjujemo prostovoljno žrtvovanje s prisilnim, ko se svojih odvisnosti ne zavedamo. Bog želi od nas slišati, da ga ljubimo, vanj upamo in verujemo. Zato Boga prosimo, da  preoblikuje naše srce po božjem srcu. To se zgodi pri Evharistiji, ki pomeni mir in spravo.  Po njej prehajamo iz smrti v življenje, iz teme v luč, iz sovraštva v ljubezen (Papež, ibidem, 2008, 126). Evharistija pomeni rast v bratski skupnosti.  

Tudi mir terja žrtve, odpuščanje, disciplino. Kuzanski  (2005) si je že v 16. stoletju zamislil dialog med kristjani, muslimani in regionalnimi predstavniki krščanskih cerkva. Zastopal je ekumenski dialog med zastopniki različnih religij. Krščansko stališče zastopajo Beseda, ki je  Jezus Kristus, učenec Peter in apostol Pavel. Na nasprotni strani so muslimani: Turek, Arabec in nato Žid. Na strani Čehov je precej husitov. Beseda je tekla tudi o Zadnji večerji. V diskusiji so prisotni tudi Nemci in Angleži, ker je šlo že tedaj za regionalne razlike v cerkveni zgodovini. 

Notranji človek je v predanem odnosu do Boga popolnoma gotov, da ga Bog ljubi.  Žal pa je sekularizacija v moderne dobe posledica drugačnih pogojev kot so 1. antropocentrične naravnanosti, 2. neoliberalnega kapitalizma 3. prevladovanje tehnike npr. 5G, 4. ekonomistične računice oz. hrematizma neupravičenega bogatenja. Človek misli, da ne potrebuje Boga, če ga  zasužnjujejo lastna vest, distresi, travme, če je pomembnejši denar (duh mamona), če ga zadeve tehnično obvladujejo. V bistvu ga najbolj zavrača tedaj, ko ga najbolj potrebuje. Tako životari v paradoksih zanikanja realnega stanja, namesto, da bi se postavil na noge in imenoval svoje odnose in razmerja s pravimi imeni. Iz človekovega nečistega srca prihajajo hudobne misli, nečistvovanja, tatvine, umori,… (Mr 7,20-23). Danes prevladuje povnanjenje, eksoterizem kot reakcija na nekdanji ezoterizem duha. Razne doktrine še vedno ponujajo sredstva, kako naj se človek duhovno poglablja. Za to potrebuje neprestano molitev, post, predvsem pa nesebično mistično izkustvo, ki je vrhunec vsakega verskega prizadevanja (Juhant, 2018, 158).  Obstajajo duhovne vaje, ki so plačljive in namenjene udeležencem zaradi ponavljanja in medsebojne izmenjave izkušenj.  

V otroštvu so nam že starši vcepljali 's trdo roko' strahospoštovanje do Boga, danes pa je to pri permisivni, pedocentristični vzgoji prepuščeno (fr. laissez faire) otrokovi 'lastni presoji'.  Ateisti menijo, da otroku ne pokaže 'prave smeri' bog, ampak življenje, kar v bistvu pomeni isto s predpostavko, da življenje daje Bog. Zaradi pomanjkanja trdne orientacije v današnji religiozni ponudbi in konkurenci vzhodnih in zahodnih religij vlada v svetu velika zmeda. Zlasti tisti Japonci, ki se ne prištevajo k nobeni religiji, radi združijo več religioznih usmeritev v eno. Marsikdo izmed nas vse življenje ne ve, v katerega boga verjame, dokler se mu pri obsmrtnem doživetju ne pokaže Bog. Vemo le za tiste primere začasno mrtvih posameznikov z 'obsmrtnimi doživetji', ki po naključju oživijo in potem o svojih doživetjih pripovedujejo drugim. Nekateri jim sicer ne verjamejo, ker tudi ne verjamejo v resnice Svetega pisma, a za prizadete je to velik preobrat. 
 
Savel, ki je preganjal kristjane, je pri padcu s konja na poti v Damask, zagledal Kristusa in začel verjeti vanj. Odtlej ga poznamo po njegovih pismih kot zagovornika Pavla, ki je postal svetnik. Če bi postalo število duhovno prebujenih ljudi dovolj veliko, bi to izboljšalo svet. Verniki vemo, da se da z Bogom pogovarjati in da nam svetuje npr. prek angelov. Videnje Boga je, kot uči mistika, ki se je drži slabšalni izraz misticizem, je transpersonalno izkustvo. To pa pomeni, da je Bog drugačen kot si ga predstavljamo. Po videnju Boga, ki velja za skrivnostnega, se spremenimo. Izkušeni niso samo kontemplativni, ampak tudi aktivni, ker izkušnje prenašajo na druge. Neposredno izkustvo na duhovnih vajah uči tudi Cerkev.  

V času zaprtosti ustanov v l. 2020 in 2021 cerkve kličejo pota k duhovni bližini naših src. Ko sprejmemo v srce Jezusa, sprejmemo tudi bližnje. Za navdih videnja Boga, moramo prositi Jezusa, da vstopi v naš svet besed, misli in dejanj. Med blagri, ki jih Jezus razkriva v svojem prikazovanju na gori Tabor, pravi med drugim tudi to: »blagor ubogim v duhu, kajti njih je nebeško kraljestvo, blagor usmiljenim, kajti ti bodo usmiljenje dosegli, blagor čistim v srcu, kajti ti bodo Boga gledali…« (Mt 5, 1-12). Ne gledamo vsak svojega Boga le znotraj svojih predstavnih zmožnostih, ampak predvsem najvišjega Boga po njegovi zaslugi. To gledanje v vseh religijah predstavlja najvišjo srečo, blaženost. Med vrednote krščanskega  življenja sodijo vera, upanje, ljubezen, usmiljenje, krotkost, otroška duša, nenavezanost na svoje bogastvo,… bistven pa je stik z Bogom, ki nas vrne na pravo pot, če zgrešimo.

Poučen primer za to je Jezusov učenec Peter. Ker je Peter Jezusa 3 krat zatajil, ga pozneje, ko se je po svojem vstajenju že tretjič prikazal sedmim učencem, 3 krat vpraša, ali ga ljubi. Ko so pojedli, Jezus vpraša Simona Petra: »Simon, Janezov sin, ali me ljubiš bolj kakor tile?« Odgovori mu: »Dà, Gospod, ti veš, da te imam rad.« Reče mu: »Pasi moja jagnjeta!« Spet v drugo ga vpraša: »Simon, Janezov sin, ali me ljubiš?« Odgovori mu: »Dà, Gospod, ti veš, da te imam rad.« Reče mu: »Pasi moje ovce!« V tretje ga vpraša: »Simon, Janezov sin, ali me imaš rad?« Peter se užalosti, ker ga je že tretjič vprašal: »Ali me imaš rad?« in mu odvrne: »Gospod, ti vse veš, ti veš, da te imam rad.« Jezus mu reče: »Pasi moje ovce!« Tako bi morali tudi mi vedno znova odgovarjati s pesmimi slavljenja in čaščenja Gospodu, ki prihaja k nam. Že pokojni nadškof Alojz Uran je posnel ploščo z napevom 'Gospod, ti veš, da te ljubim', ki jo predvajajo na radiju Ognjišče na prošnjo jubilejnih dogodkov njegovih članov.  

Krščanstvo je religija Besede življenja, ki osvobaja, zagotavlja srečo, spreobrača, očiščuje, odkriva resnico, daje moč, da okušamo veselje, rodi dejanja, daje modrost, zedinja z Bogom, naredi iz duše nebesa (Chiara Lubich, 2007, 37-47). Nekateri to dojamejo v trenutku, drugi rabijo za to dlje časa ali celo vse življenje. Alternativa je Bog ljubezni ali nihilistični nič.  

Hribar (1970) se fenomenološko sprašuje po razliki med molkom besede in besedo molka. Beseda, ki nastane iz molka, je zven tišine, ki mu prisluhnemo (Hribar, ibidem, 41). Do molka besede znotraj njene manipulativne razpoložljivosti, kontekstualne odvisnosti in inflatornosti zlorabe pomenov ne pride. Šele v njeni nerazpoložljivosti 'molka besede' se izrazi najbolj izpovedna beseda. Hribarjevo razmišljanje na področju biti omogoča razumevanje tudi prispevka Saraha in Diada (2019), ki skušata prek izvora božje besede v molku oz. tihoti doseči  njeno dejavno prisotnost v našem srcu. Božjo besedo je možno reducirati na prazno ponavljanje. Ker se tudi v Cerkvi preveč govori, Jezus pravi, da naj ne molimo kakor pogani. Danski filozof Kierkegaard je odkril produktivno ponavljanje.   
 
Kardinal Robert Sarah (2018, 2019, 2019a, 2020) je napisal tetralogijo kriznega položaja 
RKC. Te so polne zmedenih, skoraj obupanih kristjanov. 'Proti večeru gre in dan se je že nagnil', je preroški klic. Ali bodo ti boleči stavki odmevali ali bodo izpuhteli v temno noč? Upanje je vodilo kardinala Saraha, ki se je rodil v Gani v revščini, nasilju in diktaturi l.  1945. Nikoli ne dvomi in ga ni strah, ker je Bog z njim. Sarahova tetralogija je klic k jasnosti in modrosti. Namenjena je vernikom, ki zaradi škandalov v RKC izgubljajo pogum in voljo. Vernikom prinaša veselje, ki jim ga daje Kristus. 

Čisto teoretično mišljenje je bilo v antiki več vredno kot politično udejstvovanje, ker je bila kontemplacija pred akcijo, opazovanje in izkustvo večnosti pred minljivim. Novoveška 'vita activa' predpostavlja množično družbo  privatnih gospodarskih interesov. Množice ne dopušča drugačnosti, čeprav 'zagovarjajo' enakost spolov. Možno je domnevati, da se bo človekov razvoj zopet vsaj delno obrnil h kontemplativnosti, ki je sicer prevladovala v antiki in srednjem veku. Sarah  in Diat (2019) poročata, da so duhovniki prizadeti zaradi anomalij znotraj Cerkve. V boju proti virusu zbolevajo tudi zdravniki, duhovniki pa molijo zanje. Vsi se lahko zavzemamo za duhovno prenovo, ki jo je predvideval že 2. Vatikanski koncil v 60. letih prejšnjega stoletja, vendar pa se še ni zgodila v celoti. V boju proti virusu zbolevajo tudi zdravniki, duhovniki pa molijo zanje. Verniki molimo za duhovne poklice, duhovniki molijo zase in papeži zanje. Potrebna je duhovna mobilizacija za nastanek novega bratstva (papež Frančišek).  

Današnja materialistična kultura nas odvrača od Boga, ki je ubog. »Blagor vam ubogi, kajti vaše je Božje kraljestvo« (Lk, 6,20) bedo smo si ustvarili ljudje sami. Sarah in Diat (2019) trdita, da človek brez Boga nima notranjega počitka. Zaradi interneta človek pristaja na skušnjave in se odvrača od notranje globine. Večina ljudi ne pozna  prave mere med govorjenjem in molčanjem. Ne gre za to, da moramo molčati, o čemer ne moremo govoriti, ampak za to, da tudi ne smemo. Pretirano, objestno govorjenje pogojuje koletaralno škodo. Znano je, da se govoriti naučimo v dveh letih, molčati pa se učimo vse življenje, ker nas 'napadajo' misli, spomni in čustva drugih od zunaj in naše lastne od znotraj. Treba je veliko vaditi ob duhovnem branju (lat. lectio divina). 

Sarah in Diat (2019) sta prepričana, da je tihota milost. Diktatura hrupa potrošniškega sveta pogojuje, da vizualne podobe preplavijo tihoto pogleda, glasnost pa ubija tihoto srčnega utripa. Tako ne slišimo resničnih vprašanj in ne vidimo milih obličji drugih in Drugega. Ker ne znamo več darovati tihote poslušanja in smo izgubili občutek za njeno svetost. To je obubožani svet! V  takem svetu ne ljubimo zares, ne ljubimo globoko in ne postajamo ljubezen sama. Sarah in Diat (2019) trdita: »Tihota je pogoj za ljubezen in vodi k ljubezni. Zato spoštujmo, varujmo tihoto, da ne obuboža naše srce«. Razlika je med 'ubijajočo' osamljenostjo in pozitivno samoto, ki pogoj za poslušanje tihote, ki je že v nas. Treba je le utišati zunanje in notranje glasove. Osamljen  človek išče veliko govoric okrog sebe, da preglasi svoj notranji kaos. Hrup pomeni ne-mišljenje, zato uničuje demokracijo, za katero je potrebno kompleksno kritično mišljenje in potrpežljivo pogajanje.  

Seveda so tihoto zagovarjali že antični cerkveni očetje. Diadoh iz Fotike (pribl. 400–486 po Kristusu) je bil škof v mestecu Fotike v starem Epiru. Udeležil se je znamenitega kalcedon skega cerkvenega zbora leta 451. Njegovi duhovni spisi predstavljajo samosvojo smer vzhodno krščanske duhovnosti, ki je v 2. tisočletju postala izjemno vplivna: v njej srečamo izrazit poudarek na notranji tišini, ki je za občutenosti duhovne izkušnje obvezni pogoj. 

Poplitvenje vsakdanje kulturne ravni pa jemlje človeku dostojanstvo in (samo)spoštovanje. V tem primeru je vse prej kot duhovno razvit. Napačno pa je, da se duhovno modrost 'rezervira' za tretje življenjsko obdobje'. Jezus daje togim odraslim otroke celo za zgled. Ohranjati je treba otroško radovedno, spontano igrivo dušo in pri tem ne pozabiti na moralna načela. Papež Frančišek (2014, str. 5) ugotavlja:  »Velika nevarnost sedanjega sveta z njegovo mnogovrstno in neznosno ponudbo potrošnje je samoljubna žalost, ki prihaja iz lagodnega in skopuškega srca, iz bolestnega iskanja površnih užitkov, iz osamljene zavesti. Ponudba vsega človeka duši in žalosti, ker mu ubija radovednost in s tem čudenje, ki je izvor imaginacije, spoznanja, pravilnega ravnanja.«   

Razlikujemo sekularno in sakralno duhovnost. Ti dve se razlikujeta po konceptih, ciljih, organizaciji, protokolih in kodah izražanja. Med njimi naj bi prevladovala strpnost z miroljubno koeksistenco. Dyer (2006) razlike med ne-duhovnim in sekularnim duhovnim človekom prikazujemo v naslednji preglednici 1: 

Petčutni človek 	Veččutni človek z intuicijo in inspiracijo	
Osamljen individualizem	Povezanost vsega v enem	
Osredotočenost na zunanjo moč	Osredotočenost na vero v notranje moči 	
Osredotočenost na ego-potrebe	Osredotočenost na pomoč drugim	
Vzročno-posledično mišljenje	Božja milost in  usmiljenje	
motivirajo rezultati, učinki in pridobivanje	Osredotočenost na notranji mir, ljubezen	
Obvladujejo ga sence, zamere, zlo	Goji kulturo življenja, verjame v moč dobrega namena, ljubeče odnose 	

Dyer (2006) zastopa pogansko stališče, da nas vesolje podpira, kristjan pa prosi, da božja pomoč ostane vedno pri nas. Napravimo seznam omejitev, da bomo imeli kontrolni pregled nad njimi. Nato jih poglejmo v luči tega, kako jih je presegel kdo drug. Posnemanje moči drugih je v nevrolingvističnem programiranju (akronim: NLP) modeliranje. Prizadevajmo si, da se v življenjskih lekcijah česa naučimo s samozaupanjem in po zgledu pogumnih npr. Antigone, Sokrata, Jezusa Kristusa. Brez pogumnih ljudi ne bi imeli zgledov svetnikov in svetnic.
Pogosto se soočamo z dilemo strahu in poguma. Priučene nemoči so: dvomim, ne morem, ni prav, premajhen sem, prevelik, premlad, prestar, ne prihajam iz pravega okolja, nimam ustreznih priporočil, izobrazbe, izkušenj. Iz teh samoomejujočih dvomov se rodi strah pred lastno veličino, strah pred neodobravanjem, spodrsljaji, zaupnostjo in celo uspehom. Pavček (2010, 175) trdi, da nas je Slovence bolj kot smrti strah življenja; danes bi rekli v družbi strahu.  
Dyer (2006) je prepričan, da lahko pridemo v stik s seboj kot z duhovnim bitjem, ko  si zapisujemo svoje občutke, sanje, doživetja, molitve, vizualizacije,…
- Podarjajmo čas, pozornost in darila sebi in drugim (enako Chapman).
- Zgledujmo se po osebnih izkušnjah ljudi, ki jih občudujemo, ker so že osebnostno zrasli.
- Predstavljajmo si, kako smo povezani z vsakim, ki ga srečamo.
- Razmislimo, kaj so nas naučili ljudje, ki jih morda še sovražimo. Odpuščajmo!
- Pri svojih dejavnostih imejmo pred očmi smisel, ne pa le končne nagrade.
- Premislimo, kakšen odnos imamo do svoje lastnine. Blagor uboštvu!
- Vsak dan preživimo s sočutjem. Gojimo solidarnostno etiko. Odzivajmo se na notranje občutke, intuicijo in vest. 
- Vse tisto, kar nam ni všeč, prevedimo v spodbudne, pozitivne trditve.
- Vsak dan preživimo čas v spoštovanju sebe in drugih, velikodušnosti, hvaležnosti.
- Vsak dan s trditvijo: »Vem, da imam v sebi moč za ustvarjanje izpolnjenega, radostnega življenja. Sem čudež, zato lahko ustvarjam čudeže.«
- Začutimo sinhronost – istočasnost brezmejne lepote in dobrote dogajanja.
- Govorimo iz srca v srce (lat. cor ad cor loquitur).
- Skrivnost, kako izboljšati svoje življenje, je v vašem namenu. V svoje življenje vnesimo navdih (Dyer 2006). Kadar zaupamo Bogu, občutimo, da smo vodeni. 
- Presegajmo dvom v pomembnost svojega notranjega sveta in delujmo, kot da so podobe, kakršne si želimo, že naša stvarnost.
- Tisti, ki so osredotočeni na dajanje kot življenjski smisel, dobiva več kot oni, ki vedno iščejo več. Na kaj je naravnano naše srce?
- Opustimo potrebo po zunanjem nadzoru in jo nadomestimo z brezpogojnim sprejemanjem tistih, ki jih srečujemo kot duhovne tovariše, vse enake pred očmi Boga.
- Pascal je dejal: » Ko boš našel pot, bodo ljudje našli tebe. Pot, ki je neslišna, bo odzvanjala v tvojem glasu. 
Lao-Tzu iz Tao te Chinga pa pravi: Pot, ki je nevidna, bo odsevala v tvojih očeh.«.
- Smo duhovna bitja s človeško izkušnjo, in ne obratno.
- Kadar čutimo ljubezen do vseh, jo izžarevamo tudi navzven.
- George Washington Carver: »Kako daleč pridete v življenju, je odvisno od tega, kako nežni ste do otrok, sočutni do starih, čuteči do tistih, ki se trudijo, in strpni do šibkih in močnih. Kajti nekega dne v življenju ste lahko vsi vi.«
- Več ko daste, več dobite; bolj ko skušate iz nečesa izsiliti svoj dobiček, manj uživate v tistem, za čimer si tako obupno prizadevate.
- Ljubeče odnose vzpostavljamo, ker prinašamo ljubezen, namesto da bi jo iskali pri drugih.
- Živimo v sedanjem trenutku (Chiara Lubich). Vlagajmo svoje znanje, misli, srce in delo v izkušnjo, v kateri smo. 

V teh značilnostih prepoznamo tudi nekatere krščanske vrednote. V nadaljevanju pa se bomo srečali še z drugimi. Do njih vodijo različne praktične dejavnosti. Razlikujemo naslednje  štiri oblike osebnostnega razvoja: 
1.	cilj somatskih praks je očistiti telo od sebičnih impulzov. Primera zanje sta post in revščina. 
2.	Cilj psiholoških praks je dobro počutje (ang. wellbeing), samoaktualizacija.  
3.	Socialne prakse so usmerjene k skupni lastnini in preoblikovanje ego usmerjenosti v usmerjenost v druge.  
4.	Vse duhovne prakse so namenjene čiščenju ego-osredotočenosti in usmerjajo sposobnosti v božansko resničnost. Duhovne prakse vključujejo meditacije, vaje čuječnosti, molitve, razmišljanje o svetih besedilih , etični razvoj in duhovne vaje v samostanu, cerkvi,..  Brezpogojno ljubezen in sočutje pogosto opisujemo kot nosilca duhovnega razvoja.  
5.	Dyer (2006) teh pet jezikov povzema v stališču 'verjemite in videli boste'. Kristjan pa verjame in vidi še marsikatere druge duhovnih značilnosti. Dyer (2006) nas nagovarja naj prisluhnemo in upoštevamo tiste lastnosti in vrednote, ki navdihujejo druge: vljudnost, radodarnost, hvaležnost, velikodušnost, poslušanje, miroljubnost, potrpežljivost, resnica. Bog je ljubezen, mir, vseobsegajoč, bogastvo, dobro počutje.  Na pesem francoskega pevca Charla Treneta, 'Kaj ostane od ljubezni' (fr. qu' est que reste-t-il de l' amour?) najdemo odgovor pri Rupniku (Rupnik, 2005), Sarahu in Diatu (Sarah, Diat, 2019). Ostane večna ljubezen  v vstajenju po smrti. 
Znotraj duhovnosti najdemo tudi skupen poudarek na vrednosti premišljenosti, strpnosti do drugih praks, prepričanj in verovanj ter hvaležnosti za vpogled v druge verske skupnosti, drugih virov oz. avtoritet v družbenih in humanističnih vedah.  
Razvoj digitalne tehnologije pogojuje pozitivno in negativno spreminjanje naših odnosov bodisi na pozitivno ali negativno. Nekateri menijo, da nas je privedla evolucija človeka na prag priložnosti za razvijanje področja intuitivnega, skrivnostnega, mističnega. Vsak mora odkrivati in negovati vire  ljubezni, odkrivati in ozdravljati notranje strahove in druge blokade tega, kar nam preprečuje ljubiti. Ljubezen transformira naše izkušnje samega sebe, odnosov do sveta in odnosov z drugimi.  

Chapman (2017) predstavlja pet jezikov ljubezni. Ti so: 1. posvečen čas, 2. besede potrdit ve, 3. darila, 4. usluge in 5. dotiki. Gary Chapman in zakonska svetovalka Jennifer Thomas (2012) sta na primerih dobre prakse odkrila, da se razlikujemo po tem, kateremu opravičilu zares verjamemo. Ugotovila sta, da govorimo pet jezikov odpuščanja: 
1.	Izražanje obžalovanja: 1. »Žal mi je.«
2. Sprejemanje odgovornosti – »Napak sem ravnal.« 
3. Povračilo – »Kako lahko to popravim?« 
4. Iskreno kesanje – »Potrudil se bom, da tega ne bom več storil.«
5. Prošnja za odpuščanje – »Mi boš odpustil, prosim?«

Nekdaj so duševni veri rekli 'poduhovljeno ali Bogu všečno življenje'. To, kar je bil včasih izraz poti znotraj določene religiozne skupnosti, je danes postala nadomestna udeležba na seminarju o duhovni inteligenci, delavnici o energijah ali joge, ki pa nima nekdanje povezovalne moči integrativne socializacije. V monopolni ideologiji 'velikih zgodb' je politika uporablja moč sekularizirane vere za doseganje zastavljenih ciljev države.  Seveda pa vera presega vidni svet, ker ga transformira po nevidnih skrivnostih božjih načrtov. Bistvo vere je, da veruješ, četudi ne razumsko ne veš, da slišiš neslišno in vidiš nevidno in  po pesniku Blaku 'vidiš vse vesolje v zrnu peska'.  

Bahovec (2009) meni, da je odgovor na krizo sodobne družbe v modri presoji, ki vključuje odgovorno ravnanje, se zaveda posledic za prihodnost in za druge ljudi; na človeka in družbo gleda celovito. Modrost izhaja iz izkušnje, iz refleksije konkretnega življenja. Žal pa današnja fragmentarizacija življenja s tisočerimi opravki kaže na pomanjkanje modrosti. 

Postmoderna vključuje po Heideggerju 'pozabo biti', ki je tudi pozaba modrosti razlikovanja  med dobrim in slabim. Za celovito podobo sveta se zavzema nova paradigma znanosti, ki pa se počasi uveljavlja nasproti materialistični oz. mehanicistični. Modri smo, če znamo povezati osebno izkustvo s celoto svojega življenja in z zgodovino svojega naroda, kulture, časa, prostora. Le tako lahko pridemo do ustreznih odgovorov na bistvena vprašanja smisla življenja. 
Običajno najdemo naslednje značilnosti (posvetne) duhovnosti: samozavedanje, presežnost (transcendenca, transcendentalnost), povezovalnost, svetost, celovitost, večnost, nematerial nost oz. nadnaravnost, absolut. Prevladovanje posvetnega duha je prevladovanje poganstva in profanosti. V bistvu nam šola, služba in trgovci narekujejo, kaj je za nas (ne)potrebno in kako naj avtobiografsko pišemo svoje življenje. Nietzsche bi to opredelil kot 'preveč človeško' (nem. alzumenschliches). Trdi totalitarizmi ne priznavajo niti človekovih pravic, mehki so pa preveč človeški, ker z obljubami raja na zemlji in ponudbami 'prihrankov s karticami zvestobe' tlakujejo pot v pekel. Demoni vedo, da njihova vera v dobro človeka ni po meri Boga. Zato skrivaj obupujejo (Hadjadj, 2012, 2015).  Krščanska transcendenca pa vključuje 'upanje proti upanju' t. j. proti brezupu. Res je, da stigmatizirane osebe praktično ne morejo uspeti, vendar pa lahko 'uspešno umrejo' v smislu 'blagor žalostnim, kajti potolaženi bodo'. 
       
Potrebna je vera v dar svobode. Upanje, vera in ljubezen 'z vsem srcem in vso dušo' pomeni skladnost eksistence in sveta. Ko sledimo 'teologiji upanja' (Moltmann), sledimo tudi 'teologiji svobode' od greha. Greh temelji na brezupnosti, ki ima dve obliki: 1. predrznost in 2. obup. Obup je prezgodnje, samovoljno pričakovanje neizpolnitve tistega, česar upamo od Boga. Upati je treba 'tudi proti upanju', sicer ne dosežemo izpolnitve tistega, kar pričakuje mo od Boga. 

Vera je odrešenje, osvoboditev človeka od njega samega (Patočka, 2015, Kocijančič, 2019). Nobena naša odločitev ni dokončna in nepopravljiva. To pomeni, da je v svoji presežnosti zmotljivi človek tudi popravljiv.  Janezov evangelij pravi, 'če zrno umre, rodi obilen sad'. Patočka se tudi sprašuje, zakaj je 'skrb za dušo' vodilni motiv zgodovine. Zaradi svojega temelja v brezdanji globini duše je krščanstvo doseglo doslej največji in nepresežni in najbolj domišljen razmah, ki je človeka usposobil za boj proti nazadnjaštvu (Patočka, 1997, 130). Je nepresežno ozaveščanje krščanstva, ki se lahko v celoti razlasti, deinstitucionalizira po koncu katolicizma. Ekonomije profita izhaja iz predpostavke, da človeka ne pogojujejo potrebe, ampak želje, ki so neomejene in zlahka zapeljive.  

Heidegger (1976)  razlikuje med 1. antičnim, 2. novoveško reprezentativnim, 3. antropološkim humanizmom, nikjer pa ne tematizira krščanskega. Za humanizem se zavzema v smislu govorice in hiše biti, človeka kot pastirja biti. Napotek za prerod humanizma je še nedoločen pluralizem vseh njegovih različnih razumevanj, ki bi znali prisluhniti drug drugemu in se združiti v novo kreativno moč. Ti humanizmi naj bi ohranili svoje različnosti, ki ne bodo moteče, ampak dopolnjujoče. Imeli pa naj bi skupno etiko solidarnostnega personalizma. Bog je najskrivnostnejša svetost in je pred vsemi svetniki in posvetno svetim zanje svetlobni zgled. Krščanski humanizem tematiziramo sproti. Kaže se kot moč združevanja v gospodarstvu, politiki, kulturi.  

Razlikujemo med Svetim duhom in posvetnimi svetostmi na Slovenskem. K svetemu vodijo tri poti kot so 1. vera, 2. magija kot manipulacija s svetim in 3. gnoza kot uvid (Kosovel, 1997).  Če prav razumem, se Kosovel ne zavzema za nobeno od teh treh, s tem pa tudi ne za sveto. Gnoze ne smemo obsojati kot herezije, vendar pa je tudi ne nekritično sprejemati za dobro duhovnost. Gnostična absolutna spoznanja odpirajo nevarnost fundamentalizma. 

Vera predpostavlja pozitivno mišljenje o dobrem izidu. Hribar (2018) ugotavlja, da je nihilizem najbolj oddaljen od resnice in s tem od radosti do tega, kar nam je podarjeno. Raznovrstni niči od svetlega do mračnega ne presegajo uničevalne moči. Mračni nič je 'od hudiča'. Občutek, da smo kontrolirani s kamerami od vseh strani nam vzbuja slabo vest nezadostnosti in potencialno krivdo. Pomeni le navidezno varnost s strani opazovalca, dejansko pa je oblika izpostavljenosti. Odvrača nas od tega, da bi se kontrolirali sami (npr. po Glasserjevi teoriji samokontrole) sebe in bolj odgovorno izbirali.  Bog pride k sebi šele skozi izgubo sveta. Na ozadju iracionalnega niča se kot luč na koncu tunela zasveti 'visio beatifica, božansko zrenje sicer neuzrljivega'. To je cilj potovanja duše že na tem svetu.  

Hribarjeva trilogija je dober primer za to, da zgolj raz-umni pristop ni zadosten vodič pri vprašanjih vere. Ne doseže njene dobre prakse  - evpraksije.  Pri fenomenu smrti in ljubezni Hribar (2018) ne razlikuje božje ljubezni - agape od človeškega erosa, medtem ko Pieper (2002) pa razlikuje celo štiri antične izraze za ljubezen: 1. eros kot spolna privlačnost, 2. agape kot brezpogojna zastonjska ljubezen, 3. caritas (fr. charite' – dragocenost) kot dobrodelnost in 4. philia – prijateljstvo. Vse te tematizira glede na ideale lepote, resnice in dobrote (lat. pulchrum, verum, bonum). Do osebne in občestvene nesmrtnosti v Bogu vodijo različne specifične vrste človeških smrti. Za Pieperja krepost ni pridnost' filistra, temveč  je izpolnitev človekove zmogljivosti samouresničitve. Po darovih vere, upanja in ljubezni presegamo sami sebe. 

V tretjem delu trilogije Hribar (2018) zaključuje: »Ljubezen do življenja presega ne le željo po smrti, ampak tudi željo po večnem življenju.« Nagon smrti (gr. thanatos) zanj ni želja po smrti, marveč želja po presežku življenja: po tistem, kar naj bi bilo več, a je manj od življenja. Za Hribarja nesmrtnosti ni niti v tehnično transhumanističnem  niti v verskem posthumnem smislu. Edino nesmrtna je smrt sama, ker se nenehno dogaja. Ali potem zaradi svoje definitivne končnosti človek ni več presežno bitje? Vprašanje je, kakšnem kontekstu je mogoče razumeti načelo (minljive?) svetosti življenja, ki naj bi po njegovem predlogu prišlo tudi v Ustavo samostojne Slovenije. Hribar aktivno evtanazijo po avtonomni odločitvi pacienta zagovarja. Znano pa je, da RKC odklanja vsako umetno poseganje v določene začetne ali terminalne faze človekovega življenja kot sta splav in evtanazija. Hribar zagovarja 'svetost življenja z nenasiljem. Vprašanje pa je, ali ni to svetost le na pol brez vira svetosti, ki je Bog sam v troedini osebi  

Ihan (2016) kritizira zagovornike krionike, ki predvidevajo, da bo medicinska znanost v prihodnosti tako napredovala, da bodo ljudje postali nesmrtni. Zamenja ti jim bo mogoče vsak okvarjen organ, vsako okvarjeno tkivo, zato bodo ob rednih medicinskih 'servisih' živeli poljubno dolgo. Kot je znano, RKC umetne posege v naravno življenje človeka kot sta splav in evtanazija odklanja. 

Irski novinar Mark O'Connell (2018) analizira transhumanizem kot gibanje, ki skuša preseči omejitve človeškega telesa – naših fizičnih sposobnosti, inteligentnosti in življenjske dobe. Morda bi s pomočjo tehnologije kot stroji postali nadljudje ali pa vsaj nekaj več, kot smo. To gibanje  podpirajo milijarderji iz Silicijeve doline in nekatera največja svetovna podjetja.
avtor je obiskal največji obrat za krioniko na svetu, da bi videl, kako so se nekateri posamezniki odločili odložiti smrt. Odkril je podtalno skupino biohekerjev, ki si vgrajuje elektronske priprave pod kožo, da bi si okrepila čute. Spoznal je skupino znanstvenikov, ki mrzlično raziskuje, kako bi človeštvo obvarovali pred umetno superinteligenco. Odpirajo se nova moralna  vprašanja, na katera še nimamo odgovora. Očitno bomo morali odločno zagovarjati, da želimo ostati ljudje.

Lukman (1997) je z nevidno religijo označeval tista verovanja, ki se ne pojavljajo konfesio nalno v cerkvi, ampak na individualnem privatnem področju, ker ustanove smisla, kamor sodi tudi cerkev, ne opravljajo v celoti svojih nalog. Lukmanova  nevidna religija se nanaša na Boga v naši notranjosti, ki ga Beck označuje za lastnega. Kristus je vedno z nami kot Emanuel, naš prijatelj. Le ponižen človek lahko komunicira s ponižnim Bogom.  

Hadjadj  (2012, 2018) je natančno opisal hudičeve strategije razdvajanja tega, kar je povezano. Gre za zapeljevanje v grehe, zlasti v sedem glavnih. Slednje natančno opisujeta in pokažeta poti iz njih Pascal Ide in Luc Adrian (2011). Greh pohlepa loči Mamona od Boga. Razlika med večnim duhom in duhom časa (nem. Zeitgeist) delno ustreza razliki med Svetim Duhom in posvetnim duhom.  Bogovi se kot absolutni duhovi svetovnih religij prav tako razlikujejo, ker Svetega Duha kot eno izmed oseb Svete Trojice priznava le krščanstvo. 

Duh sožitja in sodelovanja je konspirativni duh človeka v nastajanju, zato tudi 'fenomeno logija nove vzgoje duha' še nastaja.  Ni bližnjic do duhovnih izkušenj. Razni duhovni tečaji pomagajo pri osebnostni rasti, lahko pa tudi zavajajo glede na to, kakšna pričakovanja gojijo udeleženci, kakšne cilje si zastavljajo in koliko napora za njihovo uresničitev vlagajo. Smiselno je, da udeleženci izvajajo t. im. samoevalvacijo oz. eksamne izpraševanja vesti.

Pri spoznavanju samega sebe in opravljanju nalog naj bi bili čim bolj celostno angažirani. Pogosto izkušamo le dele realnosti, ne da bi poznali možnosti drugačne celote. Ljudje imamo različne svetovno nazorske celote, ne da bi vedeli, v čem se razlikujejo. Trstenjak (1999) nam pri spoznavanju teh orientacij pomaga z opredelitvami različnih vrst mišljenja glede na različne profesionalne interese. Čim bolj smo zasvojeni s parcialnimi interesi, tem manj smo sposobni izkušati svetost Boga in celoto sveta. potem ne častimo Boga in se ne čudimo njegovemu stvarjenju sveta. 

Duh je naša notranjost, vera, Bog, življenje, luč, presežnost, svetost,... Ramovš  (2013) razlikuje še med 1. kozmološkim, 2. antropološkim in 3. personalističnim pojmovanjem duhovnega. To približno ustreza Heglovi razdelitvi na duha narave, zgodovine, države in na subjektivno individualni duh. Na vsaki stopnji pa razlikuje med  procesoma povnanjenje notranjega sveta in ponotranjenjem oz. spominjanjem zunanjega. Pri tem pri Blochu ne gre le spominjanje, ampak tudi za emancipatorično vizualizacijo upanja. Nekateri menimo, da je potreben v 21. proces ponotranjenja tehničnih, ekonomskih in kulturnih dosežkov, ki niso nastale kot plod duha, ampak plod znanstveno-tehnične oz. pozitivistične naravnanosti. Morda je sedanja koronakriza vmesni, priložnostni čas za vrnitev človekovega dostojanstva.  

Če človek uspe uskladiti čutne, razumske, socialne in duhovne potrebe, je celovit, sicer pa se počuti razdvojenega. Dialog med razumsko znanostjo in vero je nenehno odprt. Vemo, da se odnos med njima zgodovinsko spreminja glede na odnos izključevanja in vključevanja. Lahko govorimo o veri v razum in o razumskem utemeljevanju vere. Razum in vera sta kompleksna in pluralno diferencirana pojma, ki sta v teologiji in filozofiji sprožila veliko polemik. Še vedno je vprašanje odprto. Očitno pa gre za potrebno prisotnost obeh v človekovi osebnosti. Krščanstvo je duh trpečega veselja, vesele vesti v kontekstu darovanjske ljubezni (gr. agape, lat. caritas), modrosti, božje pravičnosti, sočutja-sožitja, skratka vseh vrednot Svetega duha. 

Iz tega diskurza je razvidno, da potrebujemo redefinicijo duhovnosti na koordinatah križa: od znotraj iz potrebe po dihanju s svetom, od spodaj po potovalnem izkustvu, s strani celovitega stika med vzhodom in zahodom in od zgoraj po božji milosti. To je cilj nove fenomenologije vzgoje duha, ki smo jo na tem mestu šele zasnovali. Večji del duhovnih kultur je še sestavina naše podzavesti, ki jo šele postopno odkrivamo.  

Razodetje (nem. Offenbarung) je v fenomenologiji le možno, v veri pa postane dejansko. Dejanskost je fenomenalnost, ki presega subjektove meje obvladovanja. Razodetje dovrši naravo v nadnaravnem. Za Mariona je glavni problem 'moja eksistenca', medtem ko je božja brezpogojno gotova. V antiki so menili, da nebo obstaja večno, 'jaz' pa le začasno.  

Človekovo duhovno delovanje vključuje njegov um, njegovo vest, intuicijo, različne vidike, oblike in stopnje zavesti. Sem sodijo motivi, ki urejajo človekovo osebnost no in duhovno rast, njegovo samouresničevanje in njegovo iskanje življenjskega smisla.  Predstavniki te ravni so duhovni ideali in vrednote. To razsežnost označujejo duhovni in kulturni ideali, vrednote in nazadnje tudi tisti cilji, ki transcendirajo običajno eksistenco. To je posvetna raven duhovnosti, krščanska pa se začne z vero, upanjem in ljubeznijo. 

Viktor Frankl (1905–1997) je ustanovitelj tretje dunajske psihoterapevtske šole, logoterapije s smislom. Frankl jo je utemeljil na podlagi svoje izkušnje preživetja v štirih koncentracijskih taboriščih smrti med drugo svetovno vojno, je doživel Auschwitz. Opisal je grozote zaporniškega življenja, ki pa ga je prestajal, tako da je smrti zrl v oči z  očmi psihologa. Postal je popularen s svojim učenjem osmišljanja trpljenja in preseganja 'bivanjske praznine'.  Frankl (2013) na kratko oriše temeljna načela logoterapije, ki se je v praksi izkazala kot zelo uspešna. Pri nas je postala logoterapija poznana po zaslugi Antona Trstenjaka, v prakso pa jo je vpeljal Jože Ramovš na Institutu Antona Trstenjaka. 

Zaklad izkustva iz koncentracijskega taborišča mu je postal vir za razvijanje logoterapije po vojni. Najbolj odporni so preživeli. Frankl (2013) je že sam opisal, kako je kot psiholog preživel v taborišču smrti.  Človek, ki ni spoznal koncentracijskega taborišča, se čudi, da smo tam doživljali lepote narave in umetnost. Neverjetno se zdi, da so poznali tudi humor. Takšna taborišča množičnega umiranja so postale v času koronavirusa bolnišnice s to razliko, da zdravniki skušajo bolnike rešiti. Sčasoma se bo verjetno pokazalo, da so preživeli bolniki ohranili voljo do smisla, tisti, ki so jo izgubili, pa so umrli.

Zalokar Divjak (1998, 2000) nam razloži, kaj vse je pomembno na tej poti in kako vzgajati za smisel življenja z ljubeznijo. Občutje smiselnosti je odvisno od življenjske orientacije in življenjskega sloga, ki udejanjata  tudi duha radoživosti, ustvarjalnosti odgovorne svobode. Pri tem je treba upoštevati, da je tudi duhovnost večplastna oz. stopnjevita. Prevladujoči materialistični barbarski 'duh' dobe je spodkopal nekdanjega aristokratskega duha. Že predvojni slovenski pedagog Karel Ozvald razlikuje med 'zakoreninjenci in izkoreninjenci'. Slednjih je več. Že trije 'evropski totalitarizmi' (nacizem, fašizem in komunizem) so pokazali, da prisilno prizemljevanje (nem. Blut und Boden – kri in zemlja) pomenijo veliko zgodovinsko tragedijo. Pokaže na pasti 'detradicionalizacije' (Giddensov izraz), s katerimi se srečujemo tudi na področju religioznega verovanja.    

Kolikor bolj si člani družine, kakor tudi državljani in politiki v državi medsebojno zaupajo, toliko lažje premagujejo težave in rešujejo probleme. Fukuyama (2016) je ugotovil, da so takšne države (Nemčija, Japonska, ZDA) tudi bolj gospodarsko uspešne. V zadnjem času je videti, da so ZDA razklane in da jo Kitajska uspešno dohiteva. Raziskovalci sreče -  felicitologi pa so ugotovili, da so državljani tudi srečnejši. Seveda pa zgodovina kaže, da je življenje lažje graditi na pesku, kot na trdni skali, ker je za razklanost potrebno manj truda kot za doseganje enotnosti. Stara zaveza to opredeljuje kot čas paranja in čas šivanja.      

Stalno smo pred dilemo razdvojenega ali enotnega duha. Dialog med razsežnostmi razumske znanosti in pristne vere je nenehno odprt. Vemo, da se odnos med njima zgodovinsko spreminja glede na odnos izključevanja in vključevanja. Lahko govorimo o veri v razum in o razumskem utemeljevanju vere. Razum in vera sta kompleksna in pluralno diferencirana pojma. Srečujemo se z njunim medsebojnim pogojevanjem ali pa tudi z izključevanjem, kar bo razvidno pri analizi odnosa med znanostjo in vero, pa tudi v odnosu med apofatično in katafatično teologijo.   

Za razvijanje duhovnosti je potreba vzdržnost – askeza, ki jo potrošniški način življenja ne spodbuja. Zato Repar (2012) govori o demonični tehnokratski neodgovornosti volje do tehnologije politične premoči. Slabe navade, neiskrenost do sebe, nedoslednost, malomarnost, grehi, sebičnost, nestrpnost, itd. ne vodijo do dobrih del. Zato so že v srednjem veku so govorili: 'vemo, kaj je boljše, a delamo slabše', ker so poznali pomanjkanje notranje  discipli ne  - askeze (gr. askesis – vaja za atletska tekmovanja). V krščanstvu gre za duhovno vajo, za odprtost duha za Boga. Če se grehov ne izpovedujemo, kesamo in opravljamo pokoro, postanemo pokvarjeni, abotni. 'Homo corruptus' je zaradi grehov pokvarjen človek, ki lahko privede do zloma civilizacije. Današnja pandemija koronavirusa na to kaže. Bergolio (2014) je še kot kardinal na opozoril, da je korupcija še hujša kot greh.
 
Kriterij razlikovanja duhov je osebna vest. Treba je gojiti tenkočutnost zaznavanja tega, kar se dogaja. Jezus nas je ozmerjal s hinavci. Vreme znamo napovedovati, medsebojnih odnosov pa ne. Demoni nam ponujajo številne alibične argumente. Tayloristična delitev dela je uveljavila detajlizem, kjer vsak opravlja samo določeno operacijo in zaradi posameznih dreves ne vidi gozda.   

Ne obstajajo samo religijski koncepti duha, ampak tudi sekularni. White (1996) prevzema po publikaciji Britanske zveze humanističnih znanosti (The Human Spirit, BHA, London 1993) misel, da so sekularni koncepti duha tiste dimenzije človekove duhovnosti, ki so skupne humanistom, teistom, agnostikom in ateistom. 

Za sekularni koncept duhovnosti so značilne stremljenje, moralna občutljivost, kreativnost, ljubezen, prijateljstvo, čutenje narave, čutenje  človeške lepote, znanstvena prizadevanja, umetniška prizadevanja, hvaležnost, čudenje, intelektualni dosežki, fizična aktivnost, premagujoče trpljenje, nesebična ljubezen, smisel in vrednot, ki opredeljujejo naše življenje. Paradoksalnost ljubezni je v tem, da s pozabljanjem nase doživimo polnost svojega življenja in z umiranjem nastaja novo. Ker je negotova, vključuje neprestano podporo. 

Ateisti, ki zanikajo obstoj Boga so bili od antike do danes stoiki, epikurejci, Feuerbach, Darwin, Freud, Heine, Marx in marksisti, Dawkins, itd. se odpovedujejo osebnemu bogoiskateljstvu. Najdejo nadomestke v znanosti, filozofiji, obrti, poslovanju, kmetovanju, itd. Podobno tudi 'uradni nedeljski verniki' samo sledijo ustaljenim navadam oz. ritualom.  Tem ustreza konzervativna cerkvena avtoriteta oz. 'ordnunga'.  Zadovoljijo se z nepopolno antropološko vertikalo in se ne pritožujejo, da so namerni duhovni reveži. Posledično se odpovedo tudi globinskemu učenju – 'odrinite na globoko'. 

Aktivni človek deluje po modelu stroja, zato govorimo o novoveški mehanicistični paradig mi, spontani pa po modelu dopuščanja (Gelassenheit pri Heideggerju). Aktivni človek je izsrediščen (ekscentričen) že četrtič. Najprej s Kopernikom, potem z Darwinom, Freudom in nazadnje še z računalniki. Ne more več tekmovati niti z inteligentnejšimi bitji v kozmosu, niti prednjačiti pred nagoni živalskih vrst in ne pred algoritmi tehničnih strojev. Povsod tam, kjer bi bil rad spredaj, ostaja zadaj. Pomanjkanje smisla zaradi 'praznine' bivanja sili človeka k soočanju s svojimi izviri sposobnosti akcije pri gospodovanju nad zunanjim svetom in kontemplacije pri obvladovanju notranjega, psihičnega sveta. Novoveški aktivni človek je osredotočen na vzpon človeške vrste in dosežke lastnega jaza, ker je prepričan, da lahko sam obvlada vse probleme in konflikte.   

Na prelomu 20. v 21. stoletje je narcisizem iz patološkega postal že normalno stanje. O narcistični kulturi je Christopher Lasch pisal že 1979 (slov. ponatis 2012).  Narcisi, ki jih je naplavil povojni čas povsod po svetu, še bolj po mestih kot po vaseh, niso sposobni notranje transformacije. Veliko je literature o narcisih in možnosti duhovne osebne rasti. Loti Palmer (2019) pripoveduje svojo osebno zgodbo o komunikaciji v partnerstvu z enim izmed njih. Opisuje osebe, s katerimi težko sodelujemo, ker delujejo kot nekakšni 'čustveni vampirji', od katerih pa se ne moremo zlahka ločiti. Morda mednje sodimo tudi sami. Palmer (2019) na določenih primerih podrobno razčleni lastnosti, ravnanje, mišljenje in manipulacijske metode oseb z narcistično osebnostno motnjo. Želijo si nenehnih pohval in potrditev, ker so navznoter zelo negotovi. Ne priznavajo svojega deleža krivde za nastali položaj. Palmerjeva svetuje, kako se iz tega izvleči in nadaljevati svoje življenje tako, da se ne bomo več zapletli v tovrstno patologijo.
Fenomen privlačnosti in odbojnosti je ameriški psiholog Bateson imenoval dvojna vez.  Narcisi so po eni strani karizmatični, ker privlačijo z obljubami, po drugi strani pa imajo vedno prav in mora biti vse po njegovem/njenem, ker si ne pustijo do sebe. Na nasprotovan je se odzovejo napadalno, omalovažujejo čustva in mnenja drugih, poslužuje se neresničnih obtožb, nikoli ne prizna svojih napak in ne prevzame odgovornosti za svoje ravnanje ter ne pokaže iskrenega sočutja. Narcisi so formalno prijazni, navidez požrtvovalni, urejeni, spoštovani in priljubljeni. Težko jih  prepoznamo, dokler nismo ujeti v njihove mreže. 
Christopher Lasch (2012) je  diagnosticiral narcistično kulturo že pred skoraj 40imi leti. Povojna ameriška družba je ob zvišanem standardu ter premiku iz proizvodnje k storitvam postala potrošniška. Začela se je ukvarjati izključno s seboj, kar je pripeljalo do narcistične, vase zagledane osebnostne strukture mladega prebivalstva. Opuščali so dotedanje tradicional ne vrednote, klasična partnerska razmerja, odvračali so se od religije, prevzemal jih je strah pred staranjem, širila se je intelektualna otopelost, šport je dobil spektakelsko funkcijo, zagovarjali so permisivno vzgojo, slabljenje avtoritete itn. Temu se je najbolje prilagodila zabavna industrija s svojo glasbeno, televizijsko in filmsko produkcijo. Ameriški družbeni trendi so dosegli tudi nas. To zožuje pojem pravičnosti na 'ozko lojalnost. Narcistična kultura je nekrofilna in nazadovala iz elitnosti na raven banalnosti oz. trivialnosti. Podobno diagnozo atomizacije – individualizacije kulture je postavil tudi Charles Taylor.    

Že dolgo vemo, da je civilizacija brez duhovnosti na trhlih nogah (Husserl, Spengler, Galimberti, itd.). Nekateri ekologi ne utemeljujejo podnebnih izboljšav v duhovnosti. Solidarnostna etika je primerna reševanje ekonomskih, političnih, zdravstvenih, ekoloških kriz. Morda bi lahko govorili kar o globalni krizi naše kulture in civilizacije. Eksistencialna kriza preživetja se je v zgodovini že večkrat pojavljala zlasti v vojnem času in epidemijah. 

Za novoveškega aktivnega človeka, ki je obrnjen v gospostvo nad zunanjim svetom. Gre za razvoj strojne industrije, odčaranje sveta, manipuliranje z naravo. Zato je kriza sodobnega človeka kompleksna. Ni le gospodarska kriza iluzije neomejene ekonomske rasti zaradi pohlepa, ampak je tudi politična zaradi  pomanjkanja skupnega cilja upravljanja. Religiozna kriza pomeni odsotnost Boga, ki vse povezuje. Novoveška paradigma znanosti in tehnike je po eni strani prinesla največji materialni napredek v zgodovini zahodne civilizacije, po drugi strani pa je napravila človeka kar najbolj ranljivega in neodpornega za posledice njegovih napak in grehov. Nekrofilna kultura odpadkov grozi s propadom civilizacije. Človek na vseh plasteh svojega bitja postaja revež, če ne živi z Bogom.     

1.1 Antropološke razsežnosti duhovnega človeka 

Antropološko gledano ima človek šest dimenzij kot so fiziološka, psihična, socialna, duhovna,  zgodovinska in eksistencialna. Te se pojavljajo obenem kot potrebe, zmožnosti in smisel samouresničevanja. Če so uresničene, pomenijo človekovo transformacija in smisel.   Večina avtorjev tematizira le eno ali nekaj komponent, ne pa vseh. Sveti Pavel svetuje, da naj človek obleče duhovni plašč, kar že v antiki ni bilo lahko. Menihi so se pogosto osamili in postili v puščavi. Na srečo pa tudi danes uspeva v 'puščavi' najti vir navdiha. 

Podlaga duhovnega človeka je v avtentični skupnosti, ki je v krščanstvu 'občestvo'. Niti odprta zahodna družba niti zaprta vzhodna družba nista 'svobodni  družbi kot 'asociaciji združenih proizvajalcev' (Marxov izraz). Obe sta patološki oz. bolni 'družbi tveganja' (Beck), in 'družbi spektakla' (izraz Deborda). EU se je deklarirala za 'družbo znanja'. Cilj izobraževanja je uporabno znanje. Neoliberalna družba množičnih medijev je postala še postfaktična družba postresničnostnega obdobja. 

Duhovni človek je kontemplativen, notranji človek. Dokler je bila družba nerazvita je tak človek prevladoval. Že v praskupnosti je človek verjel v bogove in jim je daroval del svojih pridelkov. Iz hvaležnosti za dar življenja je molil k njim in jih častil. Vendar pa vsi bogovi  do njega niso bila ljubeči, ampak so bili nekateri arogantni, kar sklepamo po starogrških bogovih.  Tudi krščanskega Boga so kristjani sprva razumeli kot vsemogočnega vladarja, pantokratorja. Šele postopoma so ga osvobajali od vplivov inkvizicije, janzenizma, zadoščevanja s kaznijo za grehe, klerikalizma, itd. Šele nedavno prevladal v očeh vernikov transpersonalni Bog ljubezni pred pravičnim bogom, ki 'dobro plačuje in hudo kaznuje'.  

Za notranje izkustvo, zrenje Boga so stari Grki uporabljali tri izraze: 'epopteia, inspectiva, mistagogia'. 1. Epopteia je najpomembnejša mistična vizija, ki doseže vrhunec elevzinske misterije, opazovanje skrivnih simbolov ali epifanij bogov in  je najvišja stopnja iniciacije; epoptai so tisti opazovalci, ki so se vrnili, da bi znova gledali rituale. Podobno   filozofsko čiščenje in poučevanje doseže vrhunec v epoptiki - neposrednem razkritju resnice in kontemplaciji oblik ali božanske resničnosti. V tem primeru gre za kesanje zaradi slabe vesti in grehov.  Kesanje je milost za odrešenje človeštva. 2. Inspectiva je vpogled v božje skrivnosti, 3. 'mistagogia' pa je način oznanjevanja.

Danes premalo govorimo o kesanju kot odločilni prvine osebnostne rasti. Kesanje je pogoj odpuščanja. Kesanje in sram nastajata zaradi naše slabe vesti. (Kobusch, 2019, 203-217). Imamo različno razvito vest od tankovestnosti do 'kosmate vesti'. To je tudi razlog za različen odnos do duhovne rasti. Nekateri so prepričani, da je ne potrebujejo. Vendar pa današnje krize kličejo po tankovestnosti zlasti do naravnega okolja. Morda bi lahko govorili o naravnem temelju nadnaravnega, saj Jezus pogosto daje primerjave iz poljedelstva.       

Vaje duhovnega dihanja pomenijo, da vdihavam Boga in izdihavam grehe, nečistost, vdiha vam čistost, vdihavam zdravje, izdihavam bolezen itd. Pri izdihu se zahvalim, da mi je Bog odpustil grehe in da še nadalje ohranjam občestvo z njim glede na prvo Janezovo pismo Hebrejcem 10,1-25. Odpuščanje zajema kesanje s spreobrnjenjem. Pri vdihu predam nadzor nad svojim življenjem Jezusu in mu dovolim, da me napolni s svetim duhom. Verujem, da me sedaj napolnjuje z močjo in me vodi. 

Proces umiranja zadeva vsakega enkratnega, nezamenljivega posameznika. Svetovni etos priznava svetost vsakega življenja, spoštovanje dostojanstva slehernega človeka že po 'zlatem pravilu ne želi drugemu tega, kar tudi sebi ne želiš'. Sledimo ljubezni do Boga 1. z  molitvijo za enotnost vseh religij, 2. s humanim potekom globalizacije v smeri novega bratstva, 3. s pravnim okvirom bodoče svetovne vlade in 4. z ekološko-ekonomsko pravičnostjo. Vključuje tudi celovito pedagogiko (Pavliha, Žalec 2014).  Globalizacija ni topilni lonec (ang. melting pot) za različne narodne kulture in religiozna verstva. Deluje  divergentno, ker spodbuja procese ločevanja, segregacije in konvergentno, ko spodbuja procese integracije. Svetovne organizacije , ki skrbijo za integracijo so: UNO, IMF, G8, WTO, UNESCO, OECD, itd.
                 
Hans Küng  (1990)  je spodbudil širok krog posameznikov, združenj in predstavnikov velikih verstev po svetu za uresničevanje projekta svetovni etos, ki sloni na soglasju o skupnih vrednotah, držah in etičnih merilih za vse ljudi, katerekoli vere, ideologije ali narodnosti. Ne gre za nove etične norme, pač pa za vrednote, ki jih lahko vsi ljudje najdemo v svojih lastnih tradicijah. Osnovne etične zahteve zavezujejo vse ljudi k 1. spoštovanju življenja, k nenasilju do drugega, 2. medčloveški solidarnosti, strpnosti in sodelovanju in 3.  spoštljivemu odnosu med spoloma,...

Svetovni etos skuša poenotiti vse religije s skupnimi vrednotami. Duhovnost je kot takšno ali drugačno stanje duha zaradi tokov zavesti s skušnjavami in spreminjanja realnega sveta dinamičen proces. Napreduje ali nazaduje, postaja dobro ali se prepušča zlim duhovom. Zato jo je treba nenehno spremljati, ocenjevati, diagnosticirati, predvidevati s pomočjo evalvacij, prebujenosti oz. čuječnosti.  To pomeni nenehno izpraševanje lastne vesti kot orodja smisla in moralnega kriterija. V krščanstvu so to eksamni.  

Ni vseeno, za katero pravičnost se zavzemamo. Pater Koncilja (2008), ki primerja posvetno in božjo pravičnost. Že Izaija v prvem berilu (Iz 55,6–9) s prispodobo o razdalji med zemeljskim in presežnim pokaže na neznansko vzvišenost tiste pravičnosti, ki jo prežema ljubezen od navadne zemeljske pravne in distributivne pravičnosti. Ti dve hočeta veljati samostojno. V božji pravičnost pa je ljubezen gonilna sila usmiljenja, odpuščanja in milosti, ki vodi do spreobrnjenja. To ni več statična in kontrolirana pravičnost, ampak je ustvarjalna, ker prebuja novo evangeljsko življenje.

Pravičnost v vsakdanjem jeziku pomeni »dati vsakomur svoje« (lat. dare cuique suum) (Ulpijan). Ta opredelitev ne pojasnjuje, kaj je tisto 'svoje', kar je treba zagotoviti vsakomur. Najbolj potrebnega mu zakon ne more zagotoviti. Za polnost bivanja potrebuje notranje, kar mu je lahko posredovano samo zastonjsko. Človek živi od tiste ljubezni, ki mu jo lahko posreduje samo Bog skupaj z materialnimi dobrinami. Jezus sam je ozdravljal bolnike, nasičeval množice (primer petih hlebov kruha in dveh rib) in obsojal brezbrižnost, ki še danes sili na stotine milijonov ljudi v smrt zaradi lakote, pomanjkanja pitne vode in zdravil. 
Obratno pa Jonatahn Haidt v Pravičniškem umu (2013) zagovarja pravičnost za vse in ne le za pripadnike karizmatikov. Haidt razmišlja v duhu francoskega pregovora »vse razumeti pomeni vse oprostiti (fr. tout comprendre c' est tout pardonner)« in že rimske modrosti, po kateri 'naj živi pravičnost, da ne propade svet'  (lat. fiat justitia non pereat mundi), prav zato, ker Haidta skrbi, da bo v naslednjih desetletjih ameriška demokracija propadla. Preveč enostranskega pravičništva pomeni premalo obojestranske pravičnosti dobrih ljudi.  
Haidt (2013) opisuje hipotetično 'preklapljanje panja', ki sebičnega človeškega 'šimpanza' spremeni v 'skupinsko' človeško 'čebelo'. Kulture organizirajo prireditve, ki jih ljudje izvajajo v skupinah npr. ples, (nordijska) hoja, petje,... To je konvergenca divergenc, ki jo je Bourdieu predvidel tudi za razvoj znanosti. V tem duhu vsaka dejavnost in politična stranka najde svoje mesto v svetu. Seveda pa Haidt goji iluzijo planetarne idealne distributivne pravičnosti, ker lepe cilje 'pokvarijo' slaba sredstva neenakosti. Človek ne more sam odpraviti svojih slabosti in grehov brez božje pomoči. 
Pomembno je, da se razvijamo na vseh antropoloških ravneh, sicer velja Jungova ugotovitev, da tistemu, ki je razvit le kognitivno, ni pa razčistil z nezavednimi strahovi in travmami ki 'v kleti strašijo kot miši'. Duhovne tradicije vključujejo v svoj nauk transformacijske modele osebnosti, ki jih proučuje tudi transpersonalna psihologija. V zgodovini filozofije je primat duhovnosti pred materialnim svetom poudarjal idealizem. 

Od antike dalje se zavedamo soobstajanja različnih duhovnosti. Tudi danes različne verske skupine zastopajo različne duhovnosti. Vprašanje duhovnosti je v postmoderni zelo živo. V našem času se kažejo mnogi izrazi duhovnosti zunaj Cerkve in znotraj nje. Sodobno duhovno iskateljstvo išče osebno doživetje, izkustveno duhovnost, mističnost. 
Krščanska duhovnost pa ostaja trdno zasidrana v temeljnem sporočilu evangelijev. Terja  žrtve in požrtvovalnost zaradi poguma ne le pri zavzemanju za 'pravičnost', ampak tudi pri odpovedovanju zlu pri iskanju resnice. Za vse čase velja, da je žetev velika, a žanjcev je malo. Zato bo šele Gospod dokončno ločil zrno od plevela. Današnji zastopniki staroselskih religij zastopajo poganstvo. Verjamemo, da so bila starodavna plemena in ljudstva bolj duhovno razvita kot smo mi, ker so nam nekatera čutila (npr. jasnovidnost) zakrnela. 

Juhant (2018) se sprašuje, kako človek razume tematizira nasilje in mir v  posameznih religijah. Od te opredelitve je odvisna kakovost njegovih duhovno-psiholoških lastnosti. Religiozno tradicijo se da oživljati za oblikovanje  miru ali za zlorabljati za uničevanje. Človek je namreč »zapleteno odprto bitje«. Dialog se lahko razvija na osnovi religiozne odprtosti z namenom obnavljanja človeškosti. Juhant (2018) meni, da je miroljubno odgovorno delovanje naš odgovorni etični imperativ. Bog obrača slabo in grešno v dobro, medtem ko človek mnogo dobrega opusti.   

Grün (2009a) meni, da je žensko samozavest okrepilo feministično gibanje,  sodobni moški pa so glede svoje identitetne vloge negotovi. Feministke so zavrnile patriarhat, ki ni več smiseln, obenem pa tudi niso dosegle popolne svobode žensk. Grün (2009b) s primeri iz življenja 18ih svetopisemskih likov Davida kralja, Jožefa maga, Samsona ljubimca, Mojzesa voditelja, Petra skale, Jezusa itd. prikaže različne moške poti in njihovo tipično poslanstvo. Osebam poleg bibličnega dodaja še širši, arhetipski in psihološki okvir. Pri vsakem arhetipu poudari njegovo močno in šibko, senčno stran. Šele s priznavanjem svojih senc postane  moški zares močan. Grün (2009b)  pravi: »Kdor se samo bojuje, je v nevarnosti, da postane trd in neobčutljiv. Kdor samo ljubi, dopušča samo svojo nežno stran. K moškemu sodita obe sposobnosti. Njegov boj pa potrebuje ljubezen, da ga jeza ne zaslepi. V samostanu Grün že vrsto let vodi delavnice za spoznavanje samega sebe v ženski in moški vlogi. Avtorice Debbie Ford, Caroline Myss, Vida Žabot itd., zastopajo Jungovo stališče, da bi vsakdo moral sprejeti tudi svojo senčno stran.   

Vprašanje je, koliko žensk se počuti emancipiranih kot 'kraljice' in koliko bi se jih uvrstilo med 'divje ženske'. Nekatere so očarane nad obema podobama, žal pa si le redke dovolijo živeti v avri svoje ženskosti. Anselm Grün in njegova sestra Linda Jarosch (2009) na 14ih svetopisemskih ženskih likih prikažeta lastnosti, ki jih ima sleherna ženska, ter bralke spodbujata, naj jih dopustijo, cenijo in živijo. Avtorja ob Evi, Sari, Mariji Magdaleni in drugih svetopisemskih ženskah pokažeta, kakšne so strastnost in ljubezen, divjost in kraljevska aristokratska drža, materinskost in modrost, pravičnost in milina ter bojevitost lahko videti danes in kako lahko prinašajo novo veselje nad življenjem.  

V kakšnem odnosu sta religija in duhovnosti? Religioznost je kompleksen pojav in ni le osnovni dejavnik, ki ga sestavljajo ostanki prvotnih, staroselskih verovanj, simbolnih sistemov, obredov in norm. Bistvo religije je osebni odnos ali t. i. ljubezenski odnos do Boga kot presežnega bitja. V religioznem izkustvu je razum korektiv, ki varuje religije pred skušnjava mi iracionalizma, fundamentalizma in magičnosti. Religije odpirajo pot upanja, spoštovanja drugega in drugačnega, saj človeka osvobajajo od iracionalnih pričakovanj in zagledanosti vase, ga krepijo v odgovornosti do bližnjega, dajejo odgovore na vprašanje smisla,so nosilke upanja in navsezadnje tudi dejavnik medreligijskega in medkulturnega dialoga. Zaradi kompleksne celovitosti se redukcije na staroselske ali novodobne elemente religije ne obnesejo. Brez Boga kot 'absolutnega duha' človek razvoja duha ne bi potreboval.   

Ker je Bog neskončna dobrota, ljubezen in usmiljenje, ne moremo izčrpati vseh značilnosti niti Svetega niti posvetnega duha. V nenehnih spremembah nastajajo nove povezave (lat. religare – ponovno povezati) pa tudi nove ločnice. Pavletič  (2008) povzema  religijsko in sekularno duhovnost po angleškem teoretiku Clausu Becku (Education, Spirituality and the Whole Child, London 1996), z naslednjimi predikati: zavestnost, širina pogleda, holistični pogled, integracija, sposobnost čudenja, ki je izvor filozofije in verovanja, hvaležnost, upanje, pogum, energija, iz-ločenost, znati sprejema ti (sočutje, empatija), ljubezen, prijaznost. Slednji sta združeni v 'ljubeči prijaznosti' (ind. metta).

Duhovni človek je kulturna karizmatična osebnost, ki je pod vplivom Svetega Duha. Duhovno bistvo človeka« je podobno bistvu Boga, kajti Bog je človeka ustvaril po svoji podobi. Zato lahko vsi ljudje in ne le preroki z božjo pomočjo dosežejo spoznanje Boga in sveta. Čim bolj človek stremi po absolutnem dobrem, bolj ga uresničuje. 

Islam ne pozna Svete trojice, pozna pa predanost. Glagolnik 'islam' je izpeljanka iz glagola 'aslama', ki v arabščini pomeni 'predati se nekomu ali nečemu'. Islam kot monoteistična religija pomeni 'predanost enemu in edinemu Bogu'. Musliman je tudi aktivni deležnik glagola 'aslama'. Množina besede 'muslim' se v arabščini glasi »muslimun« (muslimani) in pomeni 'tisti, ki so predani' oz. se predajajo. V tem izvornem pomenu besede so kot muslimani v Koranu označeni tudi vsi predhodni preroki kot so Abraham, Noe, Job, Mojzes in Jezus. Islam je religija 'predaje' enemu in edinemu Bogu.

V islamu se srečujeta, spajata in včasih med seboj soočata  zunanja religija Razodetja in Zakona in religija Srca, Umevanja in imanentne Svobode. Pri tem zunanja, formalna religija izhaja iz notranje, ki je neodvisna od nje. Obe sta po eni strani homogeni in kontinuirani, po drugi pa diskontinuirani in nesoizmerljivi. Islam zakona je projekcija 'religije Srca' v  zunanje oblike. Prakticirati islam iskreno, sledeč zgledu Mohameda, pomeni 1. odstraniti 'rjo' z osramočenega srca in 2. sprostiti imanentno religijo in s tem potrditi resničnost islama v luči gotovosti, ki je božanska, saj izvira iz nadosebnega uma. Tako kot lepota dejanj, ki so predvidena in priporočena v Suni, očiščuje srce in prispeva k aktualizaciji njegove imanentne in že nebeške lepote, tako se tudi, nasprotno, lepota samega srca manifestira v lepih dejanjih (husnā). Ta recipročnost Gazaliju predstavljala  bistvo islama. 

Ramazán (ali ramadán) je 9. mesec v muslimanskem letu. Takrat je predpisan strogi  post od zore do mraka. To je tudi čas duhovnosti in očiščevanja. V  času posta je od sončnega vzhoda do zahoda prepovedano jesti, piti, kaditi in spolno občevati. Konča se s 30 dnevnim praznovanjem, z 'bajramom'. Ramazan se vošči: 'Ramazan Šerif Mubarek Olsun'.

Islama se bojimo, ker ga slabo poznamo. Razlikujemo pet njegovih stebrov oz. načel: 1. Izpovedovanje vere (šahada), 2. Opravljanje molitev (salat), 3. Post (saum) v ramadanu, 4. Dajanje miloščine tj. socialnega davka - zakat, 5. Romanje (nadž) v Meko. Med 6 stebrov spada vera v božjo pravičnost. 4 temeljna načela pa so: prizadevanje za dobro, 2. Sledenje modrosti, 3. Izkazovanje milosti, 4. Uresničevanje pravičnosti (na zemlji). Pot k miru je šarija. Tahir Ahmad Mirza (2015) nam jo predstavlja kot religijo z značilnostmi univerzalnosti, strpnosti, zmernosti kot srednje poti, celovitosti, pravičnosti, širjenja miru in obsojanja obrestovanja v imenu zakata. Islam je vera v večnost, dovršenost, plačilo na drugem svetu.  Raid Al  Daghistani, islamski teolog (2017) meni, da pri teroristih ne gre za radikalizacijo islama, ampak za islamizacijo radikalnosti. Različna mnenja so v njem celo zaželena. Pomenijo milost za skupnost. Islam pozna več centrov moči. Tisto, kar posameznik  'mora ubiti', je v krščanstvu  sebičnost, v islamu pa demoničnost v duši. Pot do čistosti duše je post v času ramadana. Islam ne pozna izvirnega greha, pozna pa odpuščanje. 'Džihad' izvirno pomeni 'vlagati napor'.  

Pet stebrov islama je za navdih,  vzpostavitev pravice, enakosti in pravičnosti v družbi ter zatiranje krivice, slabih dejanj in zla. Pravilno in iskreno ravnanje po petih stebrih islama spremeni življenje muslimana v življenje, ki je v harmoniji z naravo in kot tako ustrezajoče 'volji Stvarnika'. 

1.	Prostovoljno in zavestno pričanje da: La ilaha illa Allah Muhammadur Rasulullah. ‘Ni drugega boga razen Allaha in Muhammad je Allahov Odposlanec.’ Ta izjava je temelj vseh nadaljnjih dejanj v islamu in vse druge dolžnosti sledijo šele po tej trditvi.

2. Obvezne molitve (arab. salat) se opravljajo petkrat na dan. So praktični del izkazovanja pokorščine Bogu in verniku pomagajo ohraniti stik s Stvarnikom. Salat vernika nauči samodiscipline, odločnosti in sledenja resnice, kar privede do tega, da posameznik postane bolj potrpežljiv, iskren in resnicoljuben na vseh področjih svojega življenja. 

3. Miloščina (arab. zakat) je obvezna dajatev za muslimana glede na letne prihranke. Zapravljena je lahko le v pomoč revnim in pomoči potrebnim, zatrtim in za splošno dobrobit družbe. Zakat je eden temeljnih zakonov islamske ekonomije, ki zagotavlja vzpostavitev pravične družbe, kjer ima vsak pravico prispevati in deliti.

4. Post (arab. saum) je vsakoletni, obvezni post v času meseca Ramadana – devetega meseca muslimanskega koledarja. Musliman se mora od jutranje zore do sončnega zahoda odreči jedači, pijači, kajenju in spolnim odnosom. Saum razvije vernikov občutek za moralne in duhovne norme, preprečuje sebičnost, pohlep, ekstravaganco, itd. Saum je letni trening, ki okrepi vernikovo odločnost, da izpolni obvezo Vsemogočnemu Alahu.

5. Romanje (arab. hadž) je letni dogodek, obvezen za tiste muslimane, ki ga opravijo vsaj enkrat v življenju. Gre za romanje (potovanje) v ‘Alahovo Hišo’ (arab. Ka’bo) v Meki, Saudski Arabiji, v dvanajstem mesecu muslimanskega koledarja. Hadž simbolizira enakopravnost človeštva; saj se muslimani vseh ras in nacionalnosti združijo skupaj v enakopravnosti in bratstvu, da bi častili Boga.

Kur’an je zadnja Alahova Knjiga, razodeta poslancu Muhammadu preko angela Gabrijela (Džibrila). Vsaka beseda v Kur’anu je Allahova beseda. Kur’an v svojem dokumentiranju in ohranjevanju nima tekmecev. Z razliko od ostalih zapisov, katere je popačila in spremenila človeška roka, je Kur’an do zadnje črke ostal nespremenjen vse do danes – že več kot 1400 let. Kur’an je zadnje razodetje človeštvu in krije vse vidike človekovega življenja in odnos le-tega do življenja po smrti.

Hadisi so zbirke izjav, dejanj in tihih odobravanj poslanca Muhammada. Razlagajo Kur’an in ga pomagajo uvajati v vsakdanjo prakso. Muhammad je zadnji Allahov poslanec, ki je bil rojen v Meki, Arabiji v letu 571 po Kristusu. Prvo Alahovo razodetje je prejel pri štiridese tem letu. V tistem času so v Meki častili poganske bogove. Muhammad pa  jih je vabil v islamsko vero. Nekateri so povabilo sprejeli in postali muslimani, medtem ko so drugi sporočilo zavrnili in se obrnili proti njemu. V svojem trinajstem letu poslanstva je emigriral iz Meke v Medino.

Gregorič (2018) skuša predstaviti dogajanje na relaciji Evropa-islam-džihad kot enega najbolj žgočih problemov današnjega časa, ki buri duhove. Poglobljeno poznavanje te verske problematike je danes nujno, da ne podležemo predsodkom, strahovom in celo sovražni drži. Avtor oriše islam vključno s Koranom in šeriatskim pravom. Kaj dobi s primerjavo s krščanskim Zahodom in še posebej fenomen džihada (svete vojne) s potresom, ki ga povzroča v svetu od svojih davnih začetkov pred stoletji pa vse do nastopa Al Kaide in Islamske države (kalifata) na islamski sceni? 

Gregorič (2018) nam predstavi zgodovinske vpadov islama na Evropo od večstoletnih arabskih osvajanjih po Mohamedovi smrti (okrog leta 635). Sledili so povračilni udarci Evrope v času križarskih vojn (1100−1300)) in turških osvajalnih pohodov po stari celini (1356−1453) vse do novodobne mirovniške invazije muslimanskega sveta na Evropo. Pomembno je razumeti ozadja in posledice nasprotujočih stališč. Še vedno so odnosi med krščanskimi in muslimanskimi verniki površni. Posamezniki se zlahka teroristično radikalizirajo. Tako obstaja tudi militantno krilo budistov npr. mladih v Tibetu. 

Hamvas (2010) je oster kritik brezosebnega, do skrajnosti tehnokratsko formaliziranega in neodgovornega brezdušnega 'duha' oz. manir našega časa.  Delavec (lat. homo faber) je prikladen objekt izkoriščanja tudi v neoliberalnem kapitalizmu, ker je ponižan na raven prekariata.

Nasproti temu so naša telesna in duhovna dela božjega usmiljenja, kakor jih je predstavil pater Leopold Grčar na biblijskem krožku. Drug drugemu podarjajmo božjo nežnost, usmiljenje in ljubezen tako kot jo Bog nam.  Telesna dela usmiljenja so:
1. lačne nasičevati,
2. žejne napajati,
3. popotnike sprejemati,
4. nage obleči,
5. bolne obiskovati,
6. jetnike rešiti. Papež Frančišek je že večkrat pokazal svojo bližino z zaporniki in jim s tem vrnil kanček dostojanstva. Pri nas obstaja center »Ecce homo«.
7. Mrliče pokopavati. Primeri so svetopisemski Tobit (nekoč Tobija) in Sofoklejeva Antigona. Jožef iz Arimateje in Nikodem sta poskrbela za Jezusovo truplo. Nasprotno pa je Marta protestirala, da bi se oživljalo Lazarjevo truplo štiri dni po pokopu. Spomnimo se tudi tistih srednjeveških procesov, ko so koga kaznovali ali se maščevali nad njim tako, da so izkopali in uničili njegovo truplo. Krščanski pogled na pokop seveda izhaja iz splošne človeške pietete. Glavni razlog zanjo je vera v vstajenje mesa, v preobrazbo telesa, ki postane poveličano, podobno vstalemu Kristusu in Marijinemu vnebovzetju.

V vsakem duhovnem prepričanju intuitivno vemo, da nismo zgolj iz prsti. Prihajamo  iz nebes in se tja vračamo kot pravi Slomškova pesem. Samo krščanstvo pozna vstajenje iz kenoze – sestopa in vnebovzetja po žrtvovanju Jezusa Kristusa., ki 'dela vse novo', novo telo, novo nebo in zemljo. 

Duhovna dela človeškega usmiljenja pa so:
1. grešnike je treba svariti odločno, a ne nasilno, da prebudimo v njih željo po spreobrnjenju, to pa naj temelji na zavesti, da smo tudi sami že prejeli svarilo ter nanj odgovorili in da smo ga še pripravljeni sprejeti v prihodnje;
2. nevedne učiti;
3. dvomljivcem prav svetovati in jih podpirati s svojo molitvijo in z drugimi telesnimi in duhovnimi deli usmiljenja;
4. žalostne tolažiti, vendar pa ne z varljivim, zavajajočim in lažnim upanjem. S tolažbo raje pogled usmerimo do Božjega obzorja, kjer izgine sleherna žalost. Učimo se dajati takšno tolažbo, ki resnično celi rane in jih ne le prekriva; in naučimo se tudi sprejemati tolažbo, ki v prvem trenutku lahko celo zaboli, a prinaša pravo ozdravljenje;
5. Krivico voljno trpeti;
6. žaljivcem odpustiti;
7. prositi Boga za žive in mrtve.

V naslednjih sedmih vrstah moje/naše smrti znotraj našega zemeljsko utelešenega življenja je po Leopoldu Grčarju (2015) vsebovan načrt ars moriendi kot sestavine ars vivendi aeternitatis, kar pa danes večina odklanja. V čem naj umremo, da zaživimo v ljubezni? Umreti je treba 
1. v tišini, da bi se razodela Božja moč in modrost. Imejmo odprte oči in ušesa za vse lepote narave, ki jih je ustvaril Bog;
2. v potrpežljivosti, ko trpimo brez pritoževanja, ko se odpovemo lagodju, kadar ne iščemo tolažbe drugih ljudi, ko umremo svojim potrebam, da lahko vidimo potrebe drugih in tudi takrat, ko potrpežljivo čakamo, da seme vzkali in ko umremo rezultatom;
3. v ponižnosti pomeni, da smo tiho in pustimo bratom in sestram, da se tudi oni izkažejo. Brez hvalisavosti razdajamo svoje darove, ko umremo vsakemu priznanju in ko dopustimo, da je naše ravnanje narobe razumljeno, da smo obsojeni in da odmremo dobremu imenu;
4. v usmiljenju, ko ne obsojamo, temveč se odpovemo vsakemu dokazovanju,  kdo ima prav. 
5. v (erotični – op. NB) ljubezni, ko se nebo zrcali v naši ljubezni do Boga in do ljudi. Ne  odgovorimo na žalitve, da umremo lastni ceni v zavedanju, da je naša cena Jezusove prelite krvi na križu. Pomeni tudi, da ne uveljavljamo svojih pravic, da se odpovemo svoji moči, da umremo svojemu ponosu in da prepustimo Bogu, da brani našo čast;
6. v upanju pomeni, da objamemo svoj križ, ne da bi vprašali, zakaj to trpljenje in zakaj ravno jaz? Preden nam Jezus podari križ, ga zmeri in stehta v svojih prebodenih rokah. Zato se raje zahvalimo za križ in govorimo: »Bog, samo ti veš, za kaj je potreben ta križ in za koga«! Tudi Jezus ni vprašal Očeta, zakaj mora trpeti, temveč je šel prostovoljno v trpljenje za vse nas! Gojimo v srcu hvaležnosti za Njegovo nesebično ljubezen do vseh nas;
7. v veri, da v njej dobimo moč, smo tiho in damo prostor Bogu, da lahko deluje v nas. Odpovemo se glasovom sveta zato, da smo lahko v njegovi bližini in da ne iščemo potrditve, ker nam zadostuje, da nas pozna Jezus! To zadnjo točko sta analizirala Sarah in Diat (2019).

Razlikovanje duhov nam pomaga razumeti, kaj naj dobrega storim tukaj in zdaj. Postave in zakoni lahko pri tem pomagajo. Pri vsakem odločanju prihaja do napetosti med različnimi vrednotami, zatoni takoj jasno, kaj storiti. Meja med sprejemljivim in nesprejemljivim se spreminja. Gre za nekaj brezmejnega v meji sami in za nekaj nevidnega v vidnem svetu. Zato so razločne demarkacijske črte vedno problem. Državne meje so spremenljive. Mejna vprašanja so vprašanja ločnic, razločevanja in povezovanja. 

Namen razlikovanja je 'sprejeti dobre in zavrniti slabe' (Dv 313). Razlikovanje je metoda iskanja: ne daje vnaprejšnjih odgovorov, ampak vrednoti položaj, da se tukaj in zdaj odločim, čemu dati prednost v določenem dejanju. Najprej moram začutiti to, kar me motivira, potem je potrebno spoznati, od kod vzgibi izvirajo in kam peljejo, v dobro ali slabo, kjer domujeta prevara in laž. Z nečistimi duhovi se ne smemo pogovarjati. Po tej vaji svobode postajamo ljudje. Prvi 'puščavniki' so bili prepričani, da je pasivno sprejemanje in prepuščanje načelom in vrednotam obstoječe družbe katastrofalno. Durkheim je bil prepričan, da vernik ni le tisti, ki ve za resnice, ki jih nevernik ne pozna, ampak ima tudi več božje pomoči, da premaguje izzive obstoja. Transcendira  trpljenje sveta in svojo običajno človeškost.   

Papež Frančišek poudarja človekovo ranljivost in ranjenost. Duhovnik bo človek z ranjenim srcem, ker razume revne in trpeče. Sedanji papež poudarja duh uboštva po zgledu Frančiška Asiškega. Vsi si prizadevajmo, da bomo sledili ponižnosti in uboštvu našega Gospoda, ki je, čeprav je bil bogat nad vse, vendarle na tem svetu zase in za blaženo Devico, svojo mater, izbral uboštvo. Spominjajmo se, da smemo imeti živež in obleko. Veselimo se med nizkimi in preziranimi ljudmi, med ubožnimi in slabotnimi, med bolniki in gobavci ter berači, ki ob poti prosijo za miloščino. 

Tudi RKC na Slovenskem hodi skozi težko obdobje obupa in predvideva, da bo v prihod nosti bolj avtentična. Papež Frančišek  (2018) piše o poslanstvu in posvetni duhovnosti. Poslanstvo je najvišja zavest. Ključno je njegovo prepričanje, da je vzgoja kot obrt boljša od policijske, ki omejuje, predpisuje, kontrolira tistega, ki se upira. Obrtna vzgoja pa le spremlja in sooblikuje to, kar si gojenec sam želi, kar je vzvišeno in kar naj se izravna. Gojiti je treba notranje uboštvo neodvisnosti, da ne sledimo tehnološki nihilistični nevtralizaciji religioznega fenomena. Če je Bog komik, 'je krščanstvo humor' (Kierkegaard). Cinizem je znak ravnodušnosti (ang. apathy, indifference). 

Resnično ubogi v duhu in srečni v uboštvu so tisti, ki posnemajo Gospodov zgled in si ničesar ne prilaščajo in nikomur ničesar ne odrekajo, ampak živijo na tem svetu kot  popot niki. To je 'vzvišenost' najvišjega uboštva, ki nas je postavilo za dediče in kralje nebeškega kraljestva, nas naredila uboge v zemeljskih dobrinah, a povzdignila v krepostih. To je naš delež, ki vodi v deželo živih. Če se povsem držimo uboštva, ne želimo zaradi imena našega Gospoda Jezusa Kristusa imeti nič drugega pod nebom. Bog je ubog, saj je ljubezen uboga, ker je popolnoma odvisna od potrditve ljubljenega. Uboštvo ima v azijskih religijah velik pomen, morda celo večji kot v krščanstvu že zaradi teorije in prakse nenavezanosti (Juhant, 2018). Juhant (2018, 149-152) proučuje pojem miru kot osnovne značilnosti religije. Obenem ugotavlja, da vedno znova prihaja zaradi nasprotujočih interesov do nasilja. 

Osebna socializacija, rekonstrukcija, rekonvalescenca poteka od našega prvega do tretjega obdobja, od tega, kaj sem že napravil(a) do tega, kaj sem še lahko. Telesno smo minljivi, duša pa ostaja nesmrtna. Krščanstvo zagovarja njeno nesmrtnost s pomočjo upanja, ljubezni. V večnosti Kristus ohrani sledove ran in minljivosti. 

Kreeft (2011) je prepričan, da vseh trinajst uglednih mož – Sokrat, Epikur, Protagora, Dio gen, Gorgija, Demokrit, Trazimah, Ksenofon, Parmenid, Aristotel, Mojzes, Jozue in C. S. Lewis – ne zaleže za eno žensko, ki je bila po velikodušnosti večja od njih. Odgovorila je na temeljno vprašanje: »Kaj nas privede do pravilne odločitve, ko nas življenjska pot pripelje do razpotja?« Ko jo je Bog po Svetem duhu vprašal za dovoljenje, če se sme roditi iz svoje ga telesa, je odgovorila: »Zgodi se mi po tvoji besedi.« 

Verjamemo, da nas Marija vodi in prosi za nas. Marija je tiha, potrpežljiva, brezpogojno ljubeča kot mati vseh, zavetnica, priprošnjica,… Prek Marije Kreeft (2011) nagovarja  skeptika, cinika, nihilista, materialista, relativista, ateista, panteista, deista, Juda, ker se vsak drugače sprašuje. Izhaja iz zgodbe, ki je kažipot za najpomembnejše potovanje. Govori o izbiri naše življenjske filozofije. V logičnem zaporedju naniza 10 izbir: 
1. začetek: spraševati ali ne spraševati, to je zdaj vprašanje. 
2. skeptik: je resnica to, da resnice ni? 
3. cinik: ali ne bi mogli biti cinični do cinizma? 
4. nihilist: je smisel življenja to, da je življenje brez smisla? 
5. materialist: je materializem lahko materialen? 
6. relativist: je res narobe misliti, da obstaja prav in narobe? 
7. ateist: ali obstajajo moralni zakoni brez moralnega zakonodajalca? 
8. panteist in deist: je Bog povsod ali nikjer? 
9.  Jud: je lahko zgodovina brez prerokov?
10. mesija: je Jezus Gospod, lažnivec ali blaznež?

Kje je možno najti božjo popolnost, kamor naj bi vsak izmed nas prišel iz smrtne zadrege? Resnica je poskušanje postati 'res' (Caputo, 2013). Resnični smo, če ji sledimo v prihodnost. Da bi mi bili resnični, moramo biti izpostavljeni tej prihodnosti. Paradoksalno se resnica dogaja oz. razodeva retroaktivno. Ker nastaja po Caputovi radikalni hermenevtiki mogoče iz nemogočega, je odgovor na vprašanje usposobljenosti za navidez nemogoče pozitiven. Spomnimo se, da v Svetem pismu Gospod opozori na dogodke, ki so za večino neverjetni.      

Gostečnik (2018) v psihoanalitični relacijski paradigmi predpostavlja, da imata tako religiozni kot nereligiozni človek svoje psihične razloge za vero oz. nevero. Zato je pomemb no ugotoviti, v kakšnega Boga verujoči veruje oz. v kakšnega Boga neverujoči ne veruje. Tudi verujoča oseba namreč ne veruje v Boga, v katerega nereligiozna oseba ne veruje oz.  ne more verjeti. Pascalova stava namreč predpostavlja, da verujoči verjame v tistega Boga, v katerega neverujoči ne verjame. Japonci so prožnega duha in zato v drugem življenjskem obdobju verjamejo v drugega boga. Včasih tudi ne vedo, da v koga verjamejo.   

Travmatizirani ljudje travmatizirajo druge in jih izzivajo, da jih le-ti ponovno ranijo. Svoje travme obnavljajo tudi s svojimi telesnimi bolečinami. Tega začaranega kroga zla ni mogoče preseči brez božje milosti. Komur prezgodaj umre mati, otrok, kak drug dragocen sorodnik, se zlepa ne popravi. Kompulzivno oz. prisilno ponavljanje ima močno organsko osnovo. Prizadeti težijo h kakršnikoli razrešitvi: umik vase, uživanje alkohola, mamila, pomoč pri psihoterapevtu,...  

Medtem ko budizem, ki se je pojavil 500-600 let pred Kristusom, poudarja doktrino nenavezanosti, pa priznava katoliška teologija in psihologija teorijo navezanosti. Teorijo navezanosti je prvi razvil angleški otroški psihiater in psihoanalitik John Bowbly. Prepričan je bil, da je delikventno vedenje pri otrocih praviloma povezano z ločitvijo od matere oziroma njeno dolgotrajno odsotnostjo. Nekateri starši pri nas ne nudijo otrokom v zadostni meri občutka varnosti, ker ne pomagajo uresničevati  Jezusove besede »ne bojte se, svoj mir vam dam«. Zakonca Erzar  (2017) v vseh faznih vidikih navezanosti od odraščanja, prek najstniških let do starševstva in regulacije odnosov med odraslimi, to potrjujeta. Navezanost otrok na starše je njihova primarna povezanost. Pomeni njihovo pripadnost družini in varnost pred zunanjimi nevarnostmi, obenem pa je vir poguma za spoprijem z njimi. Gre za občutek pomoči za samopomoč. V tem smislu tudi Jezus in Marija govorita, da bosta vedno z nami.  
Božji mir je tedaj pogoj varne navezanosti drug na drugega. Mir ima še druge razsežnosti. Kant (2006) je razumel koncept kozmopolitizma kot zaščito svetovnega miru na osnovi gostoljubja in univerzalnosti človekovih pravic. Verjel je, da bo na koncu zgodovine vendarle prevladal mir. V času slabšanja mednarodne stabilnosti političnih razmer, trajne problematike migracij in dolgotrajne izolacije drug od drugega, je uresničevanje perspektiv kozmopolitizma svetovne skupnosti še kako  aktualno. Kant je mislil na posvetni mir, ki naj bi ga človek, ki je zanj 'grčav les' v daljni prihodnosti vendarle dosegel. Kot je pokazalo izkustvo 20. stoletja pa to ni mogoče brez brezpogojnega zaupanja v usmiljenje. Bistvo krščanskega duha je ljubezen do sovražnikov. To pa predpostavlja brezpogojno ljube zen s potrpežljivostjo. Danes so nekateri precej nestrpni, prehitri, preglasni, raztreseni.  Naša dolžnost pa je ljubiti Boga, družino in človeštvo. 

Podobno kot Stari Grki in Rimljani so tudi meščani na začetku kapitalizma iskali zakonsko podlago novega družbenega reda v naravnem pravu, ki izhaja iz (človekove) narave. Industrijski in informacijski človek sta človeka učinkovitosti in funkcionalnosti 'čim več v čim krajšem času'. Raznovrstne globalne krize od ekonomske, ekološke, politične do religiozne, pričajo o tem, koliko smo se že oddaljili od narave, naravnega prava in od Boga.    

Eno izmed vprašanj, ki bi ga bilo treba redefinirati, je vprašanje odnosa med prvotnimi oz. staroverskimi politeističnimi religijami in poznejšimi monoteističnimi. Ni mogoče enostavno vključiti staroverstva v novoverstva. Hren (2019) nam posreduje izkušnjo soočenja z duhovnostjo doma in v svetu. 'Transverzalne duhovnosti' naj bi spričo izgube stika z izvirnimi naravoverskimi kozmologijami evropskim narodom, ki iščejo resnico o sebi in svetu, pomagala odkriti svoj in skupnostni sveti hram (sanskrt. ahram). Tako bi omilila  učinke kolonialnega refleksa do nedavno prevladujoče plenilske kulture, ki preprečuje udejanjanje politik trajnostnega razvoja. Hren nam skuša podati celostno podobo našega raztrganega sveta. Zavzema se za globinski vpogled v preteklost, kritičen pogled na sedanjost in za vizijo prihodnosti. Hren (2019) je večstransko poglobil Habermasovo kritiko kolonizacije sveta življenja. Še prej pa je ljubeča trinitarična komunikacija poglobitev Habermasovega pojmovanja 'komunikativne ga delovanja' (ang. communicative action).  

V wikipediji najdemo prikaz delovanja združenja 'Slovenski staroverci' od ustanovitve leta 2005. Staroverci oz. rodoverci častijo štiri glavne praznike, 1. solsticija (Božič, Svarožič in Kresnik) in 2. ekvinokcija (Jarilo in Mara) ter 3. Velesov in 4. Perunov dan. Leta 2009 so se slovenski staroverci obrnili na ministra za šolstvo in šport z javnim pismom, naj v učne načrte osnovnih in srednjih šol poleg ostalih religij enakovredno umesti tudi edino avtohtono slovensko religijo. Istega leta so organizirali mednarodno konferenco Večer rodne vere na gradu Struga na Dolenjskem, leta 2010 pa so na temo konference izdali zbornik 'Triglav: religiozni pomen pri Slovanih'. Na gradu Struga imajo odprto staroversko sobo, kjer so razstavljena dela slovanskih umetnikov na temo staroverstva. Leta 2011 so v počastitev 70. obletnice upora proti okupatorju in 20. obletnici slovenske osamosvojitve postavili kip Peruna v občini Šentjur na Štajerskem. Med novimi religijskimi gibanji v Sloveniji le 'Združenje Slovenskih starovercev' časti rodne bogove, ki so po svojem delovanju sorodni ostalim slovanskim starovercem.

Hren (2019) definira duhovnost kot duhovno povezovalno kulturno skupnost. Je zmožnost širjenja zavesti in je sožitje z naravo. Hren skuša z dekolonializacijo oz. vrnitvijo k civiliza cijskim koreninam zaščititi prvotne religiozne kulture pred raznimi oblikami katoliškega, ekonomskega, političnega kolonializma.  Kot pri vprašanju naravne sintropije se tudi tu zastavlja vprašanje obnovljivosti naravnih virov. V absolutnem smislu je to nemogoče Sizifovo delo, v relativnem pa je. Hren (2019) zastopa evolucijsko transformacijo človeštva v hkratnem tehnološkem in duhovnem smislu. V 5. poglavju bomo kritično ocenjevali različne teorije duhovne kulturne evolucije. Te stopnje so pokazatelji kakovosti nastajanja duhovne realnosti, ki nastaja hkrati s psihosocialno realnostjo odnosov do bližnjih in do Boga. Medsebojni odnosi imajo tudi duhovni pomen glede na povezanost ali razcepljenost oz. ločenost. Iz njihove kakovosti se vidi, ali gre za duh ločevanja ali povezovanja. Hren (2019, 61) pravi, da Slovenija danes nima duhovnega vodstva. Po eni strani je to nenavadno, če naj bi bila samostojna Slovenija uresničitev tisočletnih sanj. Po drugi strani pa ni, ker vemo, da obstaja tudi pojav 'izhlapevanja utopičnih energij', ki smo ga opazili ne le v bivših državah Sovjetske zveze, Jugoslavije,…, ampak tudi v obstoječih. Če ne bi bilo v njih 'laži in manipulacij', bi posamezniki že sami intuitivno odkrili, kaj je zanje najboljše in za kaj so etično odgovorni. V etično družbo 5.0 naj bi vstopali etično odgovorni državljani. 

S sekularizacijo in 'detradicionalizacijo' (Giddensov izraz)  usiha tudi navdihujoča duhov nost. V postsekularni, delno retradicionalni družbi se pa ponovno delno krepi. Vsaka generacija se uči na novo spoštljivega, soodvisnega odnosa z naravo in uporabe duhovnih zakonitosti v življenju.   Hren (2019) opozarja na potrebo po interiorizaciji in introspekciji. Očitno je tehnološki razvoj prehitel duhovnega. Zato naj bi vsaj poskušali oba uravnotežili, tako da bi priredili obstoječo tehnologijo duhovnim potrebam.  

Problem duhovnega dojemanja in dohitevanja analizira tudi Ricoeur (2019), ki piše o odmikanju in vračanju, kar spominja na dialektični zakon negacije negacije, pri čemer prva negacija zanika obstoječe stanje stvari oz. odnosov, druga negacija pa pomeni delno vrnitev na staro stanje. V (osebni) zgodovini se kljub odprtemu prostoru za dialog, prejšnji konflikti prisilno ponavljajo (nem. Wiederholungszwang). Vrnitev domov je nenehen motiv že Homerjeve Odiseje, ko se Odisej, ki je odšel v grške boje za Trojo, vrača po dolgi poti na Itako. Izraelci se (sedaj simbolno) vračajo iz Egipta v domovino Izraela. Klic 'ostanite doma' v času koronakrize naj bi pomenil 'vrnite se v svoje domove brez odtujitev, frustracij, konfliktov'. Ti primeri kažejo, da se razvojna pot do rešitve podaljša, če sproti ne sprejema mo nastale situacije.   

Cilj 'logike usmiljenja' je, da mora vsak doživeti lastno smrt in lastno vstajenje. Vstajenje poznajo različne religije že zato, ker pokažejo pot v nesmrtnost. V starem Egiptu se legendar ni ptič Feniks regenerira vsakih 5000 let. V budizmu se mora duša ponovno inkarnirati toliko časa, dokler ne doseže popolnosti. V krščanstvu prebivajo umrle duše v vicah, dokler je potrebno za njihovo spokorjenje. Verjeti je treba v Jezusa, v vseodrešujočo trinitarično ljubeče ljubljeno ljubezen, ki premaga njegovo in našo smrt. Ta preobrazi svet in osvetli čas z večnostjo.  Zato rabimo odprto srce. Iz srca izhaja kri življenja in vanj se vrača. Jezus je v kenozi postal človeški, da bi mi postali božji.  
Jezus, ki je umrl za naše grehe, kliče, da naj tudi mi damo življenje za prijatelje. Odpuščanje je opustitev ekonomije menjave zla za zlo. Izjema od ekonomskega razmerja. Job hvali Boga za zlo, ki mu ga pogojuje satan. Kriterij Jezusovega sprejetja v nebeško kraljestvo so bili tisti, ki so bili deležni pomoči kot nekoristni. Ti so na dnu, a pridejo v n. kraljestvo. V želji po gotovosti subjekt prehaja od mišljenja k spoznanju. Priti je treba v tisti nič, ki pome ni vse. »Duše so po angelih v nebesih po Duhu združene z angeli in svetniki... Tihota večno stjo je povezana s polnostjo Boga v trinitarično tihoto« (Sarah, Diat, 2019, 121), zato naj bi postalo že naše življenje na zemlji bistveno kontemplativno.

Brezpogojno ljubimo življenja drugih in njihove duše. Preprosto ljubimo ne glede na okoliš čine, ne glede na lekcije, ne glede na scenarije. Samo dejavna ljubezen odpira srca. Bog je preprost. Naše postmoderno življenje pa je zapleteno. Heidegger zagovarja poslušanje biti. Hribar (1970) na osnovi te Heideggrove predpostavke razlikuje in povezuje molk besede z besedo molka. S pomočjo soavtorjev Saraha in Diata (2018, 2019) pa to maniro prenesemo na poslušanje Boga. Tako postanejo darovi biti božji darovi življenja. te darove avtorja pojasnjujeta z razlogom ponovnega odkritja kontemplacije, da se svet ne zaduši v hrupu. 

Sarah in Diat (2019) teološko odgovarjata na Leibnizovo vprašanje, zakaj nekaj in ne nič. Njun odgovor je, da svet obstaja zaradi božjega stvarjenja sveta. Kar  je Bog ustvaril, je bilo dobro. Dilema Bog ali nič je dilema tihota ali hrup, ki je lažniv slepar, molk kot poslušanje Boga oz. vstop v božjo skrivnost ali diktatura besednega napuha, življenje ali smrt. Notranja puščava nas uči boja proti zlu. Če zanemarjamo notranje življenje, se nas polastijo posvetne skrbi. Avtorja v bistvu utemeljujeta Shakespearjevo dramo 'Mnogo hrupa za nič'. Naša sveta tihota je tihota v veselju, globini. Diat povzema litanije ponižnosti kardinala Rafaela Merryja  del Vala pri Piju XII. (ibidem, str. 23-24): »O Jezus, blagega in ponižnega srca naredi moje srce podobno tvojemu Srcu.« Litanije so razdeljene na tri dele glede na tri vprašanja: 1. katerih lastnih želja naj bi se razbremenili, 2. katere želje drugih podprli, 3. katera svoja veselja bi zanje podarili. »Rad bi molčal, da bi med mnogimi glasovi prepoznal tvoj glas.« (J. Zink)

Naloge v tem življenju opravljajmo odgovorno, zvesto in predano. Naloga je kot pot učenja, rasti, razvoja, prispevka skupnosti. Naloga našega poslanstva je pričevanje o duhovnih izkušnjah in osebnih avtentičnih prepričanjih prek zgodb, ki so nakazane že v Svetem pismu.
Da bi bili pričevalci pokorščine kakor Jezus, je treba moliti, prepoznati se kot grešnike z mnogimi 'profanostmi' v srcu. Boga je treba prositi za milost, da bi postali pričevalci pokorščine, da se ne bi zbali preganjanja in obrekovanja. Gospod je dejal, da kadar bomo pripeljani pred sodnika, bo Duh tisti, ki nam bo povedal, kaj odgovoriti. 

K pokorščini spadata ponižnost in ubogljivost. Peter, ki je na veliki četrtek Jezusa zaradi strahu zatajil, pred zborom pogumno odgovarja, da se je potrebno pokoravati Bogu in ne ljudem. Ta odgovor nam daje razumeti, da je kristjan 'pričevalec pokorščine', kakor Jezus, ki je v vrtu Getsemani na križu Očetu rekel: »Ne moja volja, temveč tvoja naj se zgodi« (Lk 22,42). Kristjan je pričevalec pokorščine. Če nismo na tej poti pripravljeni rasti, nismo kristjani. 

Hoditi moramo po isti poti, kakor Jezus, ki ni pričevalec ideje, filozofije, podjetja, banke, oblasti, ampak je pričevalec pokorščine. To je za nas milost Svetega Duha. Zanjo prosimo: »Oče, Gospod Jezus, pošljita mi svojega Duha, da bi postal pričevalec pokorščine.« Posledice takšnega pričevanja so preganjanja. Berilo nam pove, da so Petra po njegovem odgovoru hoteli usmrtiti. Ko Jezus našteje blagre, zaključi: 'Blagor vam, kadar vas bodo preganjali, zasramovali.' Križ je bistven za življenje kristjana zaradi duha služenja. 
  
Francoski filozof Onfray (2006) uvaja nasproti asketizmu nov koncept 'krščanskega hedoniz ma', ki ga utemeljuje z Epikurjem in Stuartom Millom. Po njegovi utilitaristični etiki je to največje dobro za največje število ljudi, tako zame kot za druge. Tudi angleški darvinist Dawkins (2018) pristaja na ateistični vodič za praznovanje Božiča. Žal pa Jezus, ki se je prostovoljno odločil za trpljenje, s tostranskimi užitki nima nič skupnega. Jezus ni sadomazohist. Krščanski duh je duh odpovedovanja sebi in žrtvovanja za druge. Janez od Križa pravi: »kdor išče Boga, pa se ne mara odpovedati svojemu ugodju, ga ne bo našel« (Carvajal, 2013, 34) 

Nismo vsi enako ozaveščeni, razgledani, ker nismo enako disciplinirani in redoljubni. Kot izgubljene ovce smo tudi razkropljene, izkoreninjene. Zato Bog šele zbira svoje ljudstvo. Skrivnostno nedoumljivo je prihajanje ekonomije odrešenja. Tu ne gre za 'daj dam', ampak za pomnožitev naših zbranih darov, ki so majhen korak za nas in velik za človeštvo, kakor že ena najdena ovca in en najdeni izgubljeni sin pridobitev za celotno stvarstvo. Prihajanje se ne sme prezgodaj zgoditi oz. končati, sicer se Sizifova skala zvali nazaj v dolino, ker pričakovano še ni dočakano. Spomnimo se aramejskega vzklika 'Maranatha' – pridi Gospod. Krščanska teologija v bistvu razlikuje le med pravo, pristno vero in slabo vero, ki je ne-vera.  Zato hvalnico božji popolnosti pojemo kot nepopolni, ki postajamo popolni, modri.      

Kontemplativna duhovnost izhaja iz naše brezmejne svobode. Je notranja luč (lat. lux interne) zavedanja. Ni pa beg pred realnostjo, ni dvom. Je mati osredotočanja, meditiranja, spoznava nja. Hanah Arendt razlikuje med novoveškim dejavnim (lat. vita activa) in antičnemu in srednjeveškemu  notranje poduhovljenemu življenju (lat. vita contemplativa). Prizna, da je tradicionalno kontemplativno življenje bolj v skladu s človekovo naravo. S tem stališčem se približa Beckovi tezi o (post)moderni nevarni družbi.  

Pogosto govorimo o razliki med čistimi in nečistimi duhovi. Prvi so povezani z dobro, čisto vestjo, drugi pa s slabo, nečisto vestjo. Do dobre vesti pridemo s samospraševanjem, (eksamni po Lojolskem), kesanjem, pokoro in odpuščanjem. S tem se očiščujemo od velikih in majhnih grehov. Slaba vest živi od prilastitve sveta, nemorala pa od zapustitve resnice (Hamvas, 2010). Tudi Cerkev moli za grešnike in se zanje spokori.  

Sedež duhovnosti kot izvora skrivnosti transcendentalnih izkušenj ni za nevroznanstvenike v enem samem 'božjem predelu' človeških možganov. Duhovnost je precej zapleten pojav, za katerega je  in da obstaja več možganskih območij, ki so vzajemno odgovorna za različne vidike duhovnih izkušenj. Bog je 'dinamičen koncept, ki je spodbujen tako rekoč v vseh možganskih režnjih. Številni duhovni dejavniki so povezani s povečano aktivnostjo čelnega režnja, ki sicer nadzorujejo naučene motorične spretnosti. Nekateri deli možganov sicer igrajo bolj prevladujočo vlogo, vendar šele ob skupnem sodelovanju posamezniku omogočijo duhovno izkušnjo. 

Brick Johnstone (2020) je želel ugotoviti duhovne značilnosti posameznikov, po katerih se čutijo blizu višjim silam in občutijo svoja življenja kot del božjega načrta. Pacienti z resnejšimi poškodbami možganov so pokazali večje občutke bližine z 'višjimi silami' in so bili hkrati veliko manj osredotočeni na sami sebe. Pri doživljanju religioznih izkušenj pa ni bilo skoraj nobenih miselnih razlik med posamezniki budistične ali krščanske veroizpovedi. Večina veroizpovedi namreč zapoveduje, da se morajo ljudje bolj osredotočiti na dobrobit drugih kot na samega sebe. Desna polovica možganov je po Johnstonu bolj  usmerjena k zavedanju samega sebe, medtem ko je leva polovica bolj usmerjena k odnosu posameznika do drugih. Tako so nekatere prejšnje študije budističnih meditatorjev kot katoliških redovnic z normalnimi možganskimi funkcijami pokazale, da se ljudje lahko naučijo zmanjšati funkcio niranje desnega dela možganov z namenom, da bi povečali duhovno povezanost med molitvijo in meditacijo.

Trening duhovnosti je podoben vaji igranja klavirja. Čim bolj urimo svoje možgane, tem bolj so osredotočeni na igranje klavirja. Celo najbolj prepričani ateisti z vajo postanejo verniki. Cilj Johnstonove  raziskave ni bilo razkrivanje duhovnih resnic, temveč zgolj prikaz, kako možgani omogočajo najrazličnejše duhovne izkušnje, ki jih denimo kristjani občutijo kot povezanost s svojim Bogom, budisti z doživljanjem nirvane, medtem ko ateisti to povezujejo z zavedanjem samega sebe in občutkom, kako trdno so prizemljeni pri razmišljanju o obstoju višjih sil. Veličina duhovne moči in svobode človeka je v tem, da zna odpuščati v iskrenem srečanju s seboj v ponižnosti. Sčasoma vedno bolj spoznavamo, da moramo odpustiti najprej sebi.  

Bistvo krščanske duhovnosti je v srcu, ki ljubi. V srcu imamo Jezusa, ki nas odrešuje tudi takrat, ko srce zgreši pravo pot. Človeka privede po kesanju iz zgrešene poti, ki ni po Božji volji, nazaj k Bogu. Čisto srce trpi, če kdo kaj dela proti ljubezni in odpre pot k Bogu. V  vsaki obliki ljubezni obstaja globoko hrepenenje po Božji ljubezni, ki je trdna in ne krhka, kakor človeška, ki je vedno zaznamovana z željo po posedovanju in z ljubosumnostjo. Bistveno je srce odpreti Bogu, kadar je razdvojeno, shizofreno. Takrat se božja ljubezen izlije v naše odprto srce, ga osvoji in ga privede do tistega miru, ki ga lahko najdemo samo v Njem.

Posvetna in sveta duhovnost sta prepleteni. Kristus je predvidel, da naj bi se posvetna ravna la po sveti glede na njegov zgled, ki je vreden posnemanja (lat. imitatio Christi). Vse življenje se očiščujemo od posvetnosti grehov, napak, svojih slabosti nasedanja na privlačnosti zla z molitvami, kesanjem, odpuščanjem in drugimi sredstvi duhovnega boja, ne pa z nasiljem.   

Špidlik (2002, 24-26) navaja in opredeljuje naslednje zmote oz. enostranosti duhovnega razvoja: spiritualizem, materializem, psihologizem, racionalizem, voluntarizem, sentimentalizem, krščanski sociologizem. Ali je tedaj redukcija osebne vere na versko izkustvo in religije na družbene razmere upravičena?   
2.	Ali se lahko iz mističnih podob česa naučimo? 
Podobno kot indijski budistični zastopnik logike njaja Nagarjuna zastopa tudi kitajski daoist Zhuang Zi logiko po enakem principu 'niti govoriti, niti molčati' kot poti do mističnih izkušenj. 'Niti molčati' pomeni Zhuang Ziju 'vendarle govoriti o neizgovorljivem' in 'misliti o nemislečem', kar je dao. Dao je pot brez poti do praznine, enovitosti in miru, kar so tradicionalno sestavine razsvetljenja. Na zahodu pomeni svoboda kot odsotnost omejitev odstranjevati ovire in prisile. Daoist pa želi samokritično spremeniti jaz, ki je v konfliktu z okoljem, da tako doseže harmonijo. Zhuang Zi uči pozabo na vse in nase, na svoj izvor in tako izgubi sebe. Znamenit stavek iz Wittgensteinovega Logično filozofskega traktata se glasi: 'O čemer ne moremo govoriti, o tem moramo molčati'. Kaj hoče avtor s tem povedati? Filozofi so nepooblaščeno prekoračevali meje jezika in meje logike, namesto da bi dopustili, da se 'stvar sama razkrije' (Husserl) oz. bit sama (Heidegger), ne da bi se ukvarjali s praznimi spekulacijami. To ne pomeni prepovedi mistike, prepoveduje pa prekoračitev meja njene gotovosti. Le gotovost vere zanj odrešuje. Stari modreci so vendarle govorili o neizgovorljivem. Z njimi in za njimi so vsi mistiki skušali ubesediti svoja doživetja in jih tako skušali napraviti razumljive drugim. 

»Potrebujemo radikalno novo interpretacijo krščanske vere v smislu transformacije« (Jäger, 2009, 318). RKC so doslej skušali obogatiti na napačne načine: s poganstvom, z novodobno religijo in z mistično gnozo. V tem poglavju si bomo ogledali, kakšno vlogo imajo mistične izkušnje v različnih religijah.   

Mistiko povezujemo z religioznim, skrivnostnim in okultnim (lat. ocultus - skrit, skrinosten, namenjen zgolj posvečenim). Kaj je mistika in od kod izvira? Beseda mistika izvira iz grškega glagola 'mýō', ki pomeni: 'imam zaprta usta', 'zaprem oči'). 'Mýstēs' je bil prvotno posvečen v antične misterijske kulte. Tudi pri cerkvenih očetih je mistično predstavljalo  psihično doživetje in 'izkustvo nevidnega objektivnega sveta. 

Med najbolj znanimi skrivnostnimi religijami so elevzinski misteriji v starogrškem mestu Elevza blizu  Aten v antični Grčiji v 4. stol. pred Kristusom. Gre za obrede očiščevanja in žrtvovanja, ki obljubljajo srečno bivanje v onstranstvu. 'Misti' ali posvečenci, ki so uvedeni v to skrivnost, so zavezani k strogi molčečnosti glede samega misterijskega dogajanja. Izraz mistika ima starogrško poreklo. Povezujejo ga različni kulturni pomeni. Izhaja iz grške besede 'múō', ki pomeni 'zapreti' ali 'prikriti', se je mistika nanašala na svetopisemske, liturgične, duhovne in kontemplativne dimenzije zgodnjega in srednjeveškega krščanstva. V zgodnjem modernem obdobju je definicija mistike nastajala tako, da je vključevala širok spekter prepričanj in nazorov, ki so bili povezani z 'izrednimi izkušnjami in stanji duha.' Etimološko izhaja beseda 'mistika' iz  starogrškega izraza μυω , ki pomeni 'prikrivam'. Izpeljanka 'μυστικός - mystikos' pomeni 'iniciacija'. Glagol 'μυώ' je dobil še druge pomene kot so: 'uvesti' in 'sprožiti' 'uvesti', 'ozavestiti nekoga o nečem', 'trenirati', 'seznaniti', 'dati prvo izkušnjo nečesa'. 

Elevzinski misteriji so 'simbol poganske religioznosti'. V krščanstvu se beseda 'mističen' pojavi v 3. stoletju. Navezuje se na skrivnost popolnoma presežnega Boga, ki se je učlovečil v Jezusu. Če se pojavlja v vseh religijah, nastane vprašanje, ali je še nedorečen most med njimi. Elevzinski misteriji (grško:  Ἐλευσίνια  Μυστήρια) so potekali v letnih iniciacijskih obredih v kultih boginje  Demetre  in Perzefone. Skrivnosti so se začele približno leta 1600 pr. n. št. v  mikenskem  obdobju in se nadaljevale dva tisoč let. Postale so velik festival v času helenizma. Kasneje pa so se razširile tudi v Rim. 

V helenističnem svetu so se 'mistiki' sklicevali na 'skrivne' verske obrede, kot so Elevzinske skrivnosti. Pri uporabi te besede ni bilo neposrednih sklicev na transcendentalno. V zgod njem krščanstvu se je starogrški izraz 'mistikos'  nanašal na tri dimenzije, ki so se kmalu prepletle, in sicer 1. na svetopisemsko, 2. liturgično in 3. duhovno oz. kontemplativno spoznanje Boga.  Biblijska razsežnost se nanaša na "skrite" ali alegorične razlage Svetega pisma. Liturgična razsežnost se nanaša na liturgično skrivnost evharistije, Kristusovo navzočnost na evharistijo.   

Tako krščanski kot tudi sufijski mistiki govorijo o resničnosti, ki jo označujemo z ekstazo. Gre za nekakšen izstop iz sebe in za vstop v območje Božje navzočnosti. Apostol Pavel to izkušnjo ubesedi takole: »Ne živim več jaz, ampak Kristus živi v meni« (Gal 2,20). Tudi Al Halladž, sufijski mistik iz 9. stoletja, z drznimi besedami 'jaz sem Resnica' izrazi stanje  'fana', ko mistikovo individualno zavest prevzame Božja navzočnost.

V Novi zavezi se pojavita starogrška izraza 'mueó' in 'myéō'. To pomeni zapiranje oči in ust, da bi izkusili božjo skrivnost. Figurativno to pomeni uvajanje v 'skrivnostno razodetje', ki mu dajejo pomen poganski obredi. Tudi v Novi zavezi se pojavlja tudi sorodni samostalnik 'mustérion' ali' mysterion', ki je v korenu angleškega izraza za 'skrivnost' oz. karkoli skritega.   
 
Izraz 'mustérion' je v stari grščini pomenil 'skrita stvar', 'skrivnost'. Poseben pomen za antiko so imele verske skrivnosti, ki jih niso smeli zaupati običajnim smrtnikom.  V Septuaginti in Novi zavezi pomeni mistika 'skrivni namen', 'skrivno oporoko' in včasih tudi za prikrito voljo ljudi in pogosteje 'skrito božjo voljo'. V Svetem pismu pomeni mistično 'skriti smisel stvari', skrivnost za izreki, imeni ali za podobami, ki jih vidimo v vizijah in sanjah. Vulgate pogosto prevaja grški izraz 'musterion' z latinskim izrazom 'sacramentum' - zakrament.
  
Sorodni samostalnik 'mustis' ali 'mystis' pomeni iniciator: oseba, ki je bila inicirana v skrivnosti. Oba izraza sta povezana s starogrškim izrazom  bakhos (lat. bachus), s katerim so označevali skupnost iniciatov orfičnih skrivnosti. Podobne izraze najdemo v Heraklitovih  fragmentih. Takšni iniciati so bili  čisti. Izvajali so določene obrede. Asketi, ki so se odpovedovali spolnim dejanjem, so bili verniki boga Dioniza oz. Bacchusa. 
 
Do 6. stoletja se je za mistično razlago Biblije uporabljal grški izraz 'teorija', ki v latinščini pomeni 'kontemplacija'. Povezavo med mistiko in vizijo božanskega so videli že zgodnji  cerkveni očetje. Pod vplivom Psevdo-Dionizija Areopagita je mistična teologija  pomenila preiskavo alegorične resnice Svetega pisma in 'duhovno zavedanje neizrekljivega absoluta' (lat. ineffabilis - neizrekljivo) onkraj teologije božanskih imen.  Apofatična Psevdo-Dionizijeva 'negativna teologija' je vplivala na srednjeveško samostansko religioznost.  Neoplatonizem  je vplival na vzhodno pravoslavno krščansko teologijo. V zahodnem krščanstvu pa se je poglabljalo  nasprotje med negativno in prevladujočo pozitivno, katafatsko teologijo.

Osnovne pojme neoplatonizma je Psevdo-Dionizij Areopagit v 6. stoletju obogatil s sveto pisemskimi in cerkvenimi motivi. Vodi nas od vidnega sveta k dejanskemu bistvu stvari. Psevdo-Dionizij je razlikoval  med theorio - motrenjem in theurgio - božjim delovanjem, kamor sodijo zakramenti za uresničevanje človekovega odnosa z Božanskim. Gre mu za apofatično telogijo, ki spoznava Boga z zrenjem. Govorimo lahko o treh vrstah teologije kot so 1. simbolična, 2. katafanična in 3. apofatična. V 3. poglavju spisa 'O mistični teologiji'  Psevdo-Dionizij razpravlja o tem, kaj so katafanični - pritrdilna in kaj apofatični - zanikajoči vidiki bogoslovja. Katafanična teologija izhaja iz tega, kar o Bogu trdimo, apofatična teologija pa iz slavljenja Boga, ko o njem ne moremo ničesar reči. Po Psevdo-Dioniziju nam teologija ne pove ničesar o lastnostih Boga, ampak le o tem, kako naj ga poveličujemo in slavimo. Psevdo-Dionizij Areopagit ne verjame v emanacijo, ampak veruje v stvarjenje iz nič. Svojega bivanja namreč ne prejmemo od drugih ustvarjenih stvari, ki so v hierarhijah na višjem položaju od nas, ampak nas neposredno ustvarja sam Bog.   

Himnična teologija je metodologija teološkega mišljenja in govorjenja. Krščanska mistika je v zgodnjem krščanstvu izhajala iz apofatične oz. negativne teologije  Psevdo-Dionizija Areopagita (6. stol.), ki ima velik vpliv na srednjeveško samostansko religioznosti tako na Vzhodu in na  Zahodu. Psevdo-Dionizij je na krščansko teologijo apliciral zlasti Proklovo neoplatonsko misel. Pravoslavna cerkev ima dolgo tradicijo kontemplacije kot intimne izkušnje in  'hesychia' kot notranje tišine. V  njej  kontemplativno molitev utiša um na poti v pobožnost.  Juhant (2012, 81-100) piše o mistiki kot duhovnem izkustvu enostavnega  življenja v miru, ljubezni in veselju.

'Theosis' je kot praktična enotnost v Bogu dosegljiva  v kontemplativni molitvi. V prvi fazi kontemplacija izhaja iz gojenja čuječnosti. V njej je mogoče opaziti pojavljanje Boga kot luči preobrazbe in kot večne milosti. Neposredne izkušnje naj bi menihe navdihovale za  pridige in odpuščanje grehov brez formalne posvetitve. Medtem ko so cerkvene oblasti poučevale tudi s spekulativnega in filozofskega vidika, je Symeon v 10. stoletju učil iz neposredne mistične izkušnje božje svetlobe. Pri uradni Cerkvi je naletel na odpor  zaradi svojih karizmatičnih nastopov in podpore vernikom pri neposrednem doživljanju božje milosti. Symeonov nauk je izhajal iz  evangelijev. Bil je tudi zvest zgodnjim grškim očetom in dvema glavnima tradicijama bizantinske duhovnosti:  1. aleksandrijski šoli, ki je sprejela bolj intelektualni pristop, in 2. 'šoli srca', ki so jo zastopali Marko Puščavnik,  Psevdo-Makarij, Janez Klimak in drugi zgodnji asketski menihi. Te različne tradicije je združil z lastno notranjo izkušnjo v sintezi, ki je predstavljala novost v bizantinski mistiki.  

Symeon je pridigal, da pot božje milosti poteka skozi življenje preprostosti,  askeze, svetosti in premišljevanja. To  je bil že do tedaj nauk puščavnikov in menihov - puščavskih očetov. Vsi kristjani bi se morali prizadevati za neposredno izkušnjo Boga v meditaciji. Izkušnjo doživi lahko vsak po očiščenju z molitvijo, kesanjem in askezo. Redovnike je nagovarjal naj prevzamejo tradicionalno  karizmatično  in  preroško  vlogo v Cerkvi. Zagovarjal je tudi  pogosto izmenjavo lastnih notranjih izkušenj, da bi se zavedali božjih darov od začetka stvarstva do danes. V zahvalo Stvarniku pokažimo svoje talente, ki nam jih je zaupal in tako  čeprav nevredni, sodelovali pri njegovi neizrekljivi dobroti. Symeon večkrat opisuje izkuš njo božanske svetlobe kot svojo vseživljenjsko notranjo in zunanjo mistično izkušnjo. Te izkušnje so ga navdajale z veseljem in intelektualnim razumevanjem. Boga je opisoval kot 'čisto luč milosti', ki je plod mirnega uma. Napisal je poemo 'Himne božanski ljubezni'. 

V srednjem veku je v RKC doživela razcvet mistična praksa, ki je ustrezala razvoju novih samostanskih redov z osebnostmi kot so Guigo II., Hildegard iz Bingena, Bernard iz Clairvauxauja. V poznem srednjem veku je nastal spor med  dominikanci in frančiškani o dveh vrstah mistične teologije: na eni strani je bil  Dominic de Guzmán in na drugi strani pa so bili: Frančišek Asiški, Anton Padovanski,  Bonaventura, John Ruysbroeck,  Katarina Sienska, Katarina Genoveška.

V 13. stoletju se je izraz 'unio mystica' začel uporabljati za označevanje 'duhovne zakonske zveze', ekstaze, praznine ali vznemirjenja, ki so jih doživeli, ko so molili 'za razmišljanje o božji vseprisotnosti v svetu in Bog v svojem bistvu'.  Pod vplivom Psevdo-Dionizija Areopa gita  je mistična teologija  označevala proučevanje alegorične resnice Svetega pisma in 'duhovno zavedanje neizrekljivega absolut nega onkraj teologije božanskih imen.' Unio  mystica poimenujemo kot nirvano, satori, samadi, Budo, itd, saj so mistični pojavi značilni za  vse religije (Jäger, 2009, Milčinski, 2013).  Gre za izkustvo čiste biti sedaj in tukaj. V kozmični zavesti ni osebne sreče in nesreče, ampak je le radost. »Kozmična zavest je zaprta in izpolnjena v sebi« (Jäger, 2009, ibidem, 76). Krščansko mistično izkustvo ((lat. experientia mystica) je enakovredno z islamskim, sufijskim, budističnim, hinduističnim, itd. 

Sveta Terezija Avilska (1515-1582), velika španska mistikinja in prenoviteljica karmeličan skega reda, je bila leta 1970 kot prva ženska razglašena za učiteljico Cerkve. S svojimi deli in globoko duhovno izkušnjo je močno vplivala na številne teologe, filozofe in mislece. Nemška filozofinja judovskega rodu Edith Stein (1891-1942) je v svojem težkem obdobju po prebranem življenjepisu Terezije Avilske  sprejela krščansko vero. Sveta Terezija velja še danes za nesporno avtoriteto na področju molitve in duhovnega življenja. 

V srednjem veku se je razvila skupina krščanskih mistikov po posameznih regijah:  v Beguine sta bila znana Mechthild iz Magdeburga in Hadewijch; v Porenju so delovali Mojster Eckhart, Johannes Tauler  in Henry Suso; v Angliji so bili znani Richard Rolle,  Walter Hilton in Julian iz Norwicha. Med španskimi mistiki so bili najbolj znani Tereza Avilska, Janez od Križa in Ignacij Loyolski.

V poznejšem obdobju reformacije so se pojavile tudi pisave laičnih vizionarjev, kot sta  Emanuel Swedenborg in William Blake ter temelji mističnih gibanj.  Katoliška mistika se je nadaljevala v moderno obdobje s patrom Pijem in Thomasom Mertonom. Philokalia je starodavna metoda vzhodne pravoslavne mistike, ki se je ohranila v 20.  stoletju. 

Vprašanje je, kako se dejstva soprisotnosti Jezusa zavedamo prek notranjih občutkov. Le nekateri mistiki govorili o združitvi z Bogom. Za nekatere gre za 'zavest' božje prisotnosti, ne pa za 'izkušnjo'. Pri mistični dejavnosti gre za nove načine spoznanja in ljubezni, ki temeljijo na stanjih zavedanja, v katerih je 'Bog prisoten v naših notranjih dejanjih'.  

Različne šole hinduizma spodbujajo različne duhovne prakse. V tantrični šoli so duhovno prakso imenovali sādhanā. Vključuje iniciacijo v šolo, izvajanje ritualov in doseganje osvoboditve - mokše z doživljanjem združitve kozmičnih polarnosti.  Hare Krišna šola poudarja bhakti jogo kot duhovno prakso. V šoli Advaita Vedanta duhovna praksa poudarja jñāna jogo po stopnjah: 1. samnyasa (gojiti vrline), 2. sravana (slišati, preučevati), 3. manana (odsevati) in 4. dhyana (nididhyasana, razmišljati). 

V hinduizmu različne sadhane stremijo k premagovanju nevednosti (avidhya) in preseganju omejene identifikacije s telesom, umom in egom, da bi dosegle svobodo – (ind. mokša).  Hinduizem ima številne medsebojno povezane asketske tradicije in filozofske šole, katerih cilj je mokša in pridobivanje višjih moči. Zahodnjaki so v času britanske kolonizacije Indije njene religiozne  tradicije razlagale kot je mistiko.  

Joga je fizična, umska in duhovna praksa ali discipline, katere cilj je doseči stanje trajnega miru. Različne tradicije joge najdemo v hinduizmu, budizmu in džainizmu. Joga Sutre Patandžali opredeljuje kot 'mirujočo na spreminjajočem stanju uma,  ki se doseže v samadhiju. Patandžali je v Sutrah učil, da se človek ljubeče zaveda svoje povezanosti z vsem, v čemer se samouresničuje. V judaizmu skupnosti duha pravijo 'HaShem', v  krščanstvu pa je to občestvo Svetega Duha.  

Klasična Vedanta ponuja filozofske interpretacije in komentarje Upanišad, ki je obsežna zbirka starodavnih himn. Znanih je vsaj deset šol Vedante od katerih so najbolj znane  Advaita Vedanta, Vishishtadvaita in Dvaita. Advaita Vedanta ne razlikuje med  Atmanom  in Brahmanom.  V indijski kulturi je postala splošno  sprejeta kot paradigmatski primer hindujske duhovnosti.  V Advaiti Vedanti obstaja samo ena, edina resničnost (Brahman), ki je prisotna v vsaki osebi (atmanu). Vendar je definicija združevanja z Bogom preozka, ker obstajajo tudi tradicije, ki niso usmerjene k občutku enotnosti, temveč k ničvrednosti kot jih zastopata Psevdo-Dionizij Areopagit in Mojster Eckhart. 

Tantra je strokovno ime za slog meditacije in obredov, ki nastali v Indiji najpozneje v 5. stoletju po Kristusu.  Tantra je vplivala na  hindujsko,  budistično in jainistično tradicijo. Z  budizmom se je širila  v vzhodno  in  jugo-vzhodno Azijo. Tantrični ritual želi dostopati do suprandana skozi mundane in tako identificira mikrokozmos z makrokozmosom. Tantrični cilj je sublimirati, ne pa zanikati realnost. Tantrični praktik želi uporabiti prano - energijo, ki teče skozi vesolje, vključno s telesom), da doseže cilje, ki so lahko duhovni, materialni ali oboji. Tantrična praksa vključuje vizualizacijo božanstev, mantre in mandale. Vključuje lahko tudi spolne in druge prakse. Judovstvo pozna dve vrsti mistike: 1. mistika Merkabaha in 2. kabala , ki jo je ustanovil Abraham Abulafi. Merkaba pomeni združitev neba in zemlje. Ezekiel je imel vizijo ognjene kočije. Kabala je skupek ezoteričnih naukov, ki naj bi razložili odnos med nespremenljivim, večnim in skrivnostnim neskončnim, smrtnim oz. končnim vesoljem .  Kabala se je najprej  razvijala v kraljestvu judovske misli. Kabalisti pogosto uporabljajo klasične judovske vire, da pojasnijo in pokažejo svoje ezoterične nauke. Z njimi skušajo opredelili notranji pomen  hebrejske Biblije in tradicionalne  rabinske literature, njihovo prej prikrito  preneseno  dimenzijo, pa tudi za razlago pomena judovskih verskih opazovanj.  

Kabala se je pojavila po zgodnejših oblikah judovske mistike v južni Franciji in Španiji v času od 12. do 13. stoletja. Ponovno se je pojavila v judovski mistični renesansi 16. stoletja osmanske Palestine. Popularizirali so jo v obliki hasidskega judovstva od 18. stoletja dalje. Zanimanje za kabalo je v 20. stoletju je spodbudilo judovsko prenovo in prispevalo k širši sodobni duhovnosti ter k njenemu nastanku in zgodovinskemu ponovnemu poudarku s pomočjo novo ustanovljenega akademskega raziskovanja.

Sufizem je notranja, mistična dimenzija islama. Klasični sufijski učenjaki so ga opredelili kot znanost, ki popravlja srce po božjem srcu. Prvi izvajalec te klasike je znan kot ṣūfī  oz. še prej 'derviš'. Izvor besede 'sufi' je dvoumen. Po eni strani so sufiji nosilci volne; pobožni asketi, ki so se v zgodnjem islamu umaknili iz mestnega življenja, so nosili volno. Po drugi strani 'sufi' pomeni 'čistost'. Sufiji navadno pripadajo 'khalki', krogu ali skupini, ki jo vodi 'šeik' ali 'Muršid'. Sufijski krogi pripadajo 'tariki', ki je sufijski red in vsak član ima Silsilo, duhovno ložo, ki je posvečena nasledstvu pomembnih sufijev preteklosti do preroka Mohameda. Člani niso bili zaprti kot krščanski samostanski redovi, ker obdržijo posvetno življenje. Članstvo v sufijski skupini pogosto presega družinske linije. Sestanki so lahko ali ne smejo biti ločeni glede na prevladujoči običaj širše družbe. Obstoječa muslimanska vera ni vedno pogoj za vstop, zlasti v zahodnih državah. Sufijska praksa vključuje 'dhikr' - spomin (na Boga), ki je pogosto v obliki ritmičnih dihalnih vaj.

Sufizem je prvič stopil v stik z judovsko-krščanskim svetom med  mavrsko  okupacijo Španije.  V nemuslimanskih državah v sodobni dobi se je znova vzbudilo zanimanje za sufizem, še posebej osebnosti Inayat Khan in Idries Shah v Veliki Britaniji, Rene Guenon v Franciji in Ivan Aguéli na Švedskem. Sufizem je že dolgo prisoten tudi v azijskih državah, ki nimajo muslimanske večine, kot sta Indija in Kitajska.  

Sufijski mistik An Nifrari (2020) iz 10. stoletja je zapisal: »Trenutek smrti je trenutek združitve, čas osame je čas tolažbe. V svoji smrti ne boš srečal ničesar, česar nisi srečal v svojem življenju. Tvoje spanje je takšno, kakršno je stanje, v katerem si zaspal in tvoja smrt je takšna, kakršno je stanje, v katerem si umrl.« V uvodu An Nifrari (2020) pravi: »Če bi razodel govorico veličastva, bi ta kot srp razcefrala razum in bi razpihala spoznanja, kot vihar razpiha pesek.« Zagovarja spoznanje samega sebe, ki mu daje mir. 

Pri nas sta poznana perzijska mistična pesnika Hafis in Rumi iz 13.stoletja. Tudi arabski sufijski mistik iz 13. stoletja Ibn al' Arabi je verjel v 'religijo in vero ljubezni'. Sledil ji je po katerikoli poti, ki jo uberejo kamele. V 14. stoletju je tudi Dante priznal, da »sta ljubezen in plemenito srce ena in ista stvar« (it. amore e ’l cor gentile sono una cosa). 'Nežno, plemenito srce' je očiščeno od znotraj prek umevanja in kontemplacije in od zunaj prek kreposti in dejanj, ki so skladna z razodetjem. Perzijski pesnik in mistik Najmodin Kobra je učil, da nikoli ne pridemo do najvišje stopnje. Kolikor ljubezni premoreš, v takšna nebesa prideš. Obstaja še nešteto drugih čistejših nebes, a v njih ne veljajo več naši zakoni.

Ljubezen se pojavlja v številnih islamskih ezoteričnih pesnitvah, med drugimi v pesmi Khamriyah Omarja ibn al-Farida kot vino. Islamska duhovnost se srečuje z duhovnostjo krščanstva. Pri obeh postane srce, ko vanj vstopi ljubezen, sposobno preseči formalni red in razbrati božje namene znotraj vseh oblik in spoznanja enosti v mnogoterem.

Islam pozna mistično razsežnost v tradiciji sufizma. Sufiji si namreč prizadevajo za spozna nje Božje skrivnosti, ki je misterij človekove biti. V nekem svetem hadisu naj bi Bog dejal: 'Človek je moj misterij, jaz pa njegov.' Islamsko izročilo govori o 'fitri' – prvotni duhovni zasnovi, ki je v posamezniku. Ta mu omogoča, da lahko vzpostavi odnos z Bogom. Tudi krščanski mistiki poudarjajo nekaj podobnega. Človek je ustvarjen po Božji podobi, zato je po svoji naravi usposobljen za življenje v občestvu z Bogom.

Kontraverzni sufijski mistik in pesnik Al Haladž (857-922) je najbolj znan po svojem drznem izreku »Jaz sem resnica« (arab. Anā l-ḥaqq), s katerim je padel v nemilost pri islamskih političnih oblasteh in nekaterih ortodoksnih sufijih. Ti so ga obtožili, da je kriv javnega kršenja 'discipline arkanuma' oz. zapovedanega spoštovanja skrivnosti. Tedanje oblasti so mu izrekle 'fatvo' - smrtno obsodbo. Al Haladža pa so poznejši sufiji zelo cenili. V  njegovem izreku 'Jaz sem resnica' pa videli izpolnitev sufijskega ideala, ki je v zedinjenju duše z Bogom, tj. v izničenju sebe v Bogu. 

Abu Hamid Al Ghazali (1058-1111) je kot teolog poskušal dokončno formulirati sunitsko normativno doktrino; bil je tudi učenjak, ki je napisal eno najpomembnejših del o islamskem pravu; predvsem pa asket in sufijski mistik, ki je v neposrednem 'mističnem okušanju' odkril poslednjo raven spoznanja in sufizem dokončno utemeljil za sestavni del islamske ortodok sije. Zato si v islamski tradiciji ni prislužil le častnega naziva 'obnovitelj vere', temveč se je v islamsko zgodovino zapisal tudi kot 'porok islama'. Sufizem v središče postavlja neposred no izkušnjo božje resničnosti, ki jo človek doseže z lastnim naporom na eni in z milostjo transcendence na drugi strani. Gre za bitno spoznanje poslednje resničnosti in celovito transformacijo zavesti oz. za izpopolnitev osebnega značaja 'ihsan'.

Kitajski in japonski zen je zasnovan na kitajskem razumevanju Budine narave kot enega resničnega absolutnega bistva. Tako se v relativni resničnosti manifestira absolutna resnica. Šikantaza je sedeča meditacija kot izraz obstoječe budnosti, pri kateri se to doseže. Rinzai-zen poudarja potrebo po vpogledu v to Budino naravo. Poudarja, da je potrebna praksa poglobitve izkušenj vsakdanjega življenja. Suzuki je opazil podobnosti med zen-budizmom in krščanskim misticizmom zlasti pri Mojstru Eckhartu.  

Tibetanska vajrajanska tradicija temelji na filozofiji Madhyamake in tantre.  V božanski jogi se sčasoma razblinijo vizualizacije božanstev, da se spozna praznina vsega, kar obstaja. Dzogchen je budistični nauk o ljubeči samoosvoboditvi. Izvorno pomeni veliko popolnost, celoto. Dzogchena se učijo tako v tibetanski budistični šoli Nyingma kot v Bönovi  tradiciji. Osredotoča se na neposreden vpogled v našo resnično naravo. Um-narava se manifestira, ko je človek razsvetljen in se  zaveda. Tibetanski izraz za um je rgpa, ki pomeni odprto prisotnost in priznanje svoje začetne narave. Mahamudra je podobna Dzogchenu, ker poudarja meditacijo osvoboditve.

Daoistična filozofija se osredotoča na pot - dao, ki je nedejavno dejaven (wu vei)  kozmični princip. Nasprotujoče medsebojno odvisni pojmi yin in jang simbolizirajo  harmonijo, pri čemer daoistični spisi pogosto poudarjajo vrline yina - ženskosti, pasivnosti in pridnosti.  Daoistična praksa vključuje vaje in obrede, ki služijo za uravnavanje življenjske energije 'qi' ter s tem ohranjanju zdravja in gojenju dolgoživosti. To so razvili v prakse (npr. tai chi), ki so dobro znane na zahodu.

V antiki in srednjem veku razlikujemo lahko tri vrste mistike: 1. teistično, 2. monistično in 3. vseobsegajočo vsega v enem. Teistična kategorija vključuje večino oblik judovske, krščanske in islamske mistike ter nekatere hindujske primere, kot sta Ramanuja in Bhagavad Gita. Monistični tip izkušnje enotnosti svoje duše vključuje budizem in hindujske šole, kot sta  Samkhya  in  Advaita vedanta.  Naravni mistik, ki ni vezan na nobeno znano svetovno religijo, sodi potemtakem šele tretjo vrsto.  

Apofatično gledano je Bog neizrekljiva, nepredstavljiva in neupodobljiva skrivnost. Mistične šole vzhoda, kot so indijski hinduizem, različne veje budizma, kitajski taoizem in japonski zen, imajo kljub razlikam v mnogih podrobnostih v bistvu enak pogled na svet. Ta pogled je osnovan na mističnem izkustvu, direktni izkušnji realnosti. Gre za zavedanje o enosti in medsebojni povezanosti vseh stvari in pojavov, za izkušnjo vseh pojavov kot manifestacije temeljne enosti. Vse stvari so soodvisne in neločljivi deli kozmične realnosti. Za daoiste so vse izkušnje in vrednote, ki si nasprotujejo, dejansko le različni aspekti iste stvari, kot so pri psihosintetiku Assagioliju različne podosebnosti le deli istega jaza. Mistično izkustvo (lat. experientia mystica) razsvetljenja dosežemo, ko presežemo tostranska nasprotja. Kar je sveto v različnih svetovnih religijah, je sveto tudi v krščanstvu. Odločilno je, v kakšne izkušnje nas vodi lastna vera. Hindujci, budisti, muslimani doživljajo podobne izkušnje, ki so morda za nas izziv, »vendar jih razlagamo s svojega krščanskega vidika« (Grün, 2011, 31). Zato je smiseln dialog med religijami.  

V 16. in 17. stoletju sta bili znanost in religija ločeni. Luther je zavrnil alegorično razlago Biblije in je obsodil mistično teologijo, ki se mu je zdela bolj platonska kot krščanska.  'Mistično' je v tistem času postalo kot iskanje skritega pomena besedil. Nanašalo se je na neznanstveno literaturo. Sredi 17. stoletja 'mistično' pomeni 'religiozno' ne pa na 'naravno filozofijo'. na ta način Spinoza z bogom kot vzrokom samega sebe (lat. causa sui) ne velja za mistika.  Tradicionalne spise svetnikov so označevali kot 'mistične'. Tako so  prešli iz kreposti in čudežev v izjemne izkušnje in stanja duha. Pojavilo se je novo razumevanje božjega bivanja znotraj človeka. 

V 19. stoletju je pod vplivom romantike mistika pomenila religiozno izkušnjo gotovosti obstoja Boga. To stališče je zagovarjal tudi William James.  Menil je, da v mističnih stanjih postanemo eno z absolutom in se zavedamo svoje enotnosti. Populariziral je pojmovanje mistike kot posebne verske izkušnje, ki se jo da primerjati s senzoričnimi izkušnjami. Religiozne izkušnje so pripadale osebni religiji, ki ima prednost pred  cerkveno religijo. Mistična izkušnja je enotna v različnih tradicijah. 

James (2016) je pronicljivo raziskoval temeljna metafizična, epistemološka in psihološka vprašanja, spodbujal h konstruktivnemu dialogu med humanistiko in naravoslovnimi znanostmi ter postavil teoretske temelje pragmatizmu. natančno je analiziral religiozna doživljanja. Bil je prepričan, da nas lahko konkretni primeri naučijo veliko več kot abstrakcije. Obširno je opisal tradicionalne in sodobne osebne religiozne izkušnje in njihove vplive na življenje posameznikov. James kritično razpravlja, kakšna sta značaj in izvor, v kakšnem odnosu so z našim običajnim doživljanjem, kako bi jih bilo mogoče vpeti v bolj tradicionalne filozofske sheme. Zanima  ga, ali nam  kaj novega povedo o svetu in nas samih.

James (2012) razlikuje med tremi jazi kot so materialnim, družbenim in duhovnim jazom. 
1. Materialni jaz sestoji iz stvari, ki nam pripadajo npr. obleke, denar, telo in družina. Po oblekah pokažemo naš družbeni status. Če izgubimo družinskega člana, se počutimo, kot da smo izgubili del sebe. 
2. Družbeni jaz je spremenljiv, ker se posameznik v vsakem socialnokultur nem okolju drugače vede. Je to, kar smo v danih družbenih razmerah. 
3. Duhovni jaz je najbolj trajno subjektivno, intimno jedro človeka. Pomeni našo osebnost,  vrednote in vest. Odkrivamo ga z introspekcijo v smislu poglabljanja vase in iskanja globljih duhovnih, moralnih in intelektualnih vprašanj. Iskanje našega globljega duhovnega bistva je bolj pomembno, kot zadovoljevanje potreb materialne ga  in družbenega jaza. Jamesova pragmatično funkcionalna opredelitev jazov je še danes popularna.

Schleiermacher in James sta zastopala idejo, da je bistvo verskih izkušenj občutek za neskončnost. Konec 18. in v začetku 19. stoletja so se pojavili prvi prevodi hindujskih besedil v evropske jezike. Ti so pokazali ideje univerzalnosti verske resnice, ki se nahaja v vseh religijah, saj je ljubeči Bog odkupil vse verne ljudi in ne samo kristjanov.  
V 19. stoletju so vedno bolj poudarjali individualno izkušnjo kot obrambo pred rastočim  racionalizmom zahodne družbe. Pomen mistike je bil precej zožen:  konkurenca med perspektivo teologije in znanosti je privedla do kompromisa, v katerem je bila večina različic mistike, kot zgolj psihološki pojav opuščena.  Proti koncu 19. stoletja se pojmovanje mistike razdeli na dve smeri. Prva je v navezovanju na tradicijo philosophia perennis (vekovite filozofije) zastopala tezo, da različne duhovne tradicije (in religije) izražajo skupno jedro oz. temeljno resnico. Druga pa je v smislu fenomenološko-eksistencialne dimenzije človeka dopuščala doživetje enosti kot poenotenja jaza in absoluta.

Številne zahodne ezoterične tradicije in elementi sodobnega duhovnosti predstavljajo 'mistiko' kot so gnosticizem, transcendentalizem, teozofijo  in neopoganstvo. Da bi dosegli trajno preobrazbo človeka sodobna duhovna in transpersonalna psihologija združujeta psihoterapevtske prakse z religioznimi praksami vključno z meditacijo. 
 
V sodobni rabi je mistika postala skupni izraz za vse vrste neracionalnih pogledov na svet,   parapsihologijo in psevdo-znanost. Mistika je postala 'lov za versko čudaštvo'. Po različnih definicijah izkušnje 'enosti vsega in ničesar' je mistika vsako  religiozno spremenjeno stanje zavesti v smislu razsvetljenja vpogleda v celoto in način preobrazbe. Takšno mistiko najdemo v vzhodnih in zahodnih individualnih in organiziranih verskih tradicijah. V krščanstvu je to način spreobrnjenja. Te izkušnje vključujejo tudi etične standarde in prakse za izboljšanje samokontrole. Mistične prakse so pogosto ločene od vsakodnevnih verskih praks in so omejene na samostane, duhovnike in redovnike.'  

Med najpomembnejšimi fenomenologi mističnih in religioznih izkustev so Friedrich Schleiermacher, Rudolf Otto, William James, Walter Terence Stace, Robert K. C. Forman in David Loy. Šlo je za sinhrono iskanje bistvenih elementov mistike z analizo poročil iz krščanskih, islamskih, judovskih, budističnih in hindujskih mističnih tradicij. Ko mistik doživi uvid v enost oz. nedvojnost vsega, kar biva, ko v odmaknjenosti od sveta in ljudi preseže razcepljenost med sabo in svetom, je pomembno, da to spoznanje naprej polno živi med ljudmi. Introvertiran tip spremenjenega doživetja se mora pretvoriti v ekstravertirano  spremenjeno življenje. Izbris meje med sabo in svetom, ki se dogaja v mistični odmaknje nosti od sveta, se tako prelevi v njegovo preseganje te meje sredi življenja. Mojster Eckhart to slikovito izrazi: »Kdor verjame, da bo od Boga več dobil v notranjosti, zbranosti in sladki zamaknjenosti, kakor pri tabornem ognju ali v hlevu, dela kot nekdo, ki bi si svojega Boga vzel, mu obesil plašč čez glavo in ga nato potisnil pod klop.«

Zato je Walter Terence Stace (1960) razlikoval med ekstrovertno in introvertno mističnost. Prva izkuša enotnost predmetov spoznanja zunanjega sveta, medtem ko je introvertna mistika izkušnja 'nič-stvar-ne-vse'. V  notranji  mistiki gre za čisto zavest brez predmetov dojemanja. V njej zavedanje sveta in mnoštva izgine.  Takšne izkušnje so nesmiselne, neempirične in neintelektualne. Stace (1960) trdi, da je mistika del procesa zaznavanja in ne interpretacije. Enotnost mističnih izkušenj zaznavalec uvidi in nato interpretirana glede na ozadje. To lahko vodi do različnih rezultatov istega pojava. Medtem ko ateist enotnost opisuje kot 'osvobojeno empirične vsebine',  jo lahko religiozni človek opisuje kot 'Boga' ali 'Božansko'. 

Stace je l. 1961 predaval o psihologiji oz. filozofiji mistike. Psihologija mistike se mora opirati na introspekcijo, ker je to edina metoda raziskovanje tega pojava,  čeprav je težko preverljiva (v nasprotju s pregledom fizičnih dogodkov.  Kot  William James tudi Stace razlikuje med navadno in mistično zavestjo; prvo opisuje kot čutno-intelektualno, druga pa ne vsebuje ne čutne ne intelektualne vsebine. Nato nadaljuje s postavitvijo psiholoških lastnosti mističnih izkušenj, ki jih ukorenini v odlomku iz Mandukya Upanišade:  
1. Nediferencirana enotnost
2. Razpustitev sebe
3. Občutek razodetja ali resničnosti dogodka
4. Občutek blaženosti in miru
5. Občutek vedrine
6. Preobrazba moralnega značaja subjekta iz zla v dobro in plemenitost.

Stace metodično preizkuša, ali je mistično izkustvo subjektivno ali objektivno, namišljeno ali resnično. Kot za druge je tudi zanj osebni jaz enak neskončnemu jazu v jedru izkušnje.  Za to obstajajo trije vzroki 1. izguba individualnosti; 2. preseganje prostora in časa; 3. občutek miru in blaženosti). Soglasje mističnih izkušenj v vseh kulturah ni argument za njihovo  objektivnost, saj je iluzije mogoče najti tudi pri vseh ljudeh in kulturah. Dejstvo, da mistične izkušnje najdemo v vseh kulturah, kaže, da je del človeške narave. Merilo za ugotavljanje objektivnosti opredeljuje kot 'urejenost'  oz. ohranjanje reda z naravnimi zakoni - in ne kot preverljivost. Mistična izkušnja ni ne urejena ne neurejena, zato je ni mogoče označiti niti za subjektivno niti za objektivno. Stace jo imenuje 'transsubjektivno', ker odnos med subjektom in objektom ne velja za neskončnost. 

Pod vplivom Jamesovih raziskav različnih vrst religioznega doživljanja, se je večina lotila analize mistike parcialno, čeprav t. im. mistična izkušnja ni prehodni dogodek, ampak je stalna zavest, ki tistega, ki jo je doživel, spremlja vseživljenjsko. Zato bi bilo morda bolje govoriti o mistični zavesti, ki je bežna ali pa trajna. Večina mističnih tradicij svari pred navezanostjo na mistične izkušnje in ponuja zaščitni in hermenevtični okvir, ki naj bi ustrezal tem izkušnjam. Te tradicije ponujajo sredstva za vzbujanje mističnih izkušenj, ki imajo lahko več izvorov: 1. spontan navidezno brez vzroka, 2. eksistencialen in 3. nevrofiziološki izvor. Verske prakse so še kontemplacija,  molitev, meditacija  in  ponavljanje  mantre. 

Teoretsko preučevanje mističnih izkušenj je prešlo iz izkustvenega, privatiziranega in večnostnega pristopa v okoljski in empirični pristop. Eksperimentalni pristop vidi mistično izkušnjo kot zasebni izraz resnic, ki je ločen od zgodovinskega in kulturnega konteksta. Zgodovinski in kulturni pristop vključujeta konstruktivizem in teorijo atribucije. Nevrološke raziskave pa povezujejo mistične izkušnje z nevrološkimi procesi.

Izraz 'mistična izkušnja' se je začel uveljavljati od 19. stoletja naprej. Najprej je označeval  spontan ali pogojen doživljajski vidik. Različne izkušnje v preteklosti izkazujejo eno samo univerzalno transcendentalno resničnost. V zadnjem času se večina raziskovalcev uporablja konstruktivistični pristop, po katerem so mistične izkušnje v celoti zgrajene na idejah, simbolih in praksah, ki jih mistiki že poznajo.  'Verska oz. mistična izkušnja' zanje označuje vpogled v versko resnico. Kaj mistiki doživljajo, je odvisno od pričakovanji in pojmovnega  ozadja mistike.  Atributivni pristop mistično izkušnjo analizira kot nenavadna stanja zavesti, ki so razumljiva v določenem verskem okviru. Mistiki hote ali nehote in nezavedno pripisu jejo doktrinarno vsebino običajnim izkušnjam. To pomeni, da mistiki projicirajo kognitivne vsebine na sicer običajne izkušnje z močnimi čustvi. 

Povezovanje mistične izkušnje z nevrološkimi procesi sproži vprašanje, ali identifikacija nevronskih sprožilcev in mističnih izkušenj dokazuje, da mistične izkušnje niso več izraz dejavnosti možganov. Zanimanje za pridobivanje mističnih izkušenj se v zadnjem času povečuje. 

Sprašujemo se, kakšen je odnos mistike do morale. Albert Schweitzer je predstavil klasični prikaz mističnosti in morale. Arthur Danto je trdil, da je moralnost  nezdružljiva z indijskimi mističnimi prepričanji.  Obratno pa je Walter Stace zastopal stališče, da sta mističnost in morala združljiva, ker je mistika njen izvor in opravičilo. Spet drugi so ugotavljali, da je odnos mistike in morale zapleten. 
 
Mistika je navzoča v vseh verskih tradicijah od avtohtonih in ljudskih religij, kot je šamanizem, do organiziranih religij, kot so abrahamske in indijske religije ter moderne duhovnosti, novodobne religije in novih  religioznih gibanj. Od 60ih let 20. stoletja dalje so znanstveniki raziskovali  prednosti  večletnih  in  konstrukcionističnih pristopov v znanstvenem raziskovanju mističnih izkušenj. Večina raziskovalcev mistike upošteva  kontekstualni  pristop.

Krščanski mistik Willigis Jäger je prepričan, da vse religije težijo k istemu cilju, vendar ga ne morejo doseči brez mistične osnove. Kot svoje predhodnike navaja Eckharta, Janeza od Križa, Kuzanskega, Spinozo, Jacoba Boehmeja.  Hildegardo, Mehthildo, Gertrudo, Margerito, Terezo Avilsko, Guyonovo. Jäger  (2009) priznava mistično izkustveno osnovo vseh religij, ker je prodrl v čisto zavest. Gre za predkonfesionalnost, v kateri je ljubezen  osnova vseh religij. En bog se pojavlja v različnih kulturnih sredinah in religijah pod različnimi imeni kot so Alah, Buda, itd. Jäger (2009, 75) pravi, da v mistiki ni nič absurdnega, ampak je vse samoumevno in za Staceja ni nobenega znotraj in zunaj.   

Jäger meni, da mistika oživi tedaj, ko religija otrpne v togih pravilih, ko je doktrina pomembnejša kot osebna izkušnja. Religije so zanje dovzetne. Mistika presega vnanje oblike religije, ki so v kultih, mitih, dogmah. Kot piše Jäger (2009, 272) gre za duhovno mobilizaci jo. Potrebujemo čim več ljudi, ki bodo iz najbolj notranje izkušnje enosti z božanskim pra-načelom izkusili enost človeštva in sveta. Zanj sovpadata  potreba po transcendenci in odgovornost za svet.« Razlikuje med notranjo, izkustveno oz. endogeno in cerkveno, eksogeno oz. vnanjo duhovnostjo. Ve, da je slednja bolj primerna za tiste, ki rabijo trden okvir. Jäger (2009) modro razmišljanja o lastnih mističnih izkušnjah. Praznino zavesti vadi z adepti, ki se zanj odločijo. Zavrača  stališče, da bomo 'po smrti dosegli blaženost, če je sedaj nimamo. Zase in za drugega smo soodgovorni. 
 
Grün (2012b) nam predstavlja mistiko kot pot krščanske vere, da bi ob vsem, kar delamo in živimo, začutili, kako nas nosi naš Bog. Iz te enosti z Bogom lahko preoblikujemo svet. Iskanje notranjega prostora v sebi, kjer lahko izkusimo Boga, je osrednja podoba krščanske mistike. Grün (2012b) ve, da  lahko doživimo milostni dotik izkustva Boga v molitvi in meditaciji, v srečanju z naravo ali ljubeznijo, pa tudi v izkušnji noči in trpljenja.
Špidlik (2009, 87-88) razlikuje med mistiko svetlobe oz. luči, ki zastopa neposredno videnje oz. spoznanj Boga in mistiko teme, ki išče izhod iz temine ljubezni. To stanje so imenovali v srednjem veku 'docta ignoratia' in 'coincidentia oppositorum'. Že pri Psevdo-Dionizu Areopa gitu je to stanje neopisljivo, ker presega meje človeškega jezika. To ustreza razliki med optimistično gnozo, ki najde povezavo med tostranskim in onostranskim svetom in pesimistično gnozo, ki tostranski svet zavrača (Kosovel, 1997, 17). Mistično videnje je po Levy Bruhlu 'partipation mysic' – mistična udeležba. Teozofija išče skrivnostni temelj v bogu, antropozofija pa v človeku. Gnostični preobrat od ezoterizma  k eksoterizmu je navidez optimističen.          
Krščanska mistika se nanaša na razvoj mističnih teorij in praks znotraj krščanstva. Pogosto je bil povezan z mistično teologijo, zlasti v katoliški in pravoslavni  tradiciji.  Mistična izkustva obsegajo od ekstatičnih vizij mističnih združitev duše z Bogom do preprostega molitvenega  premišljevanja – lectio divina  Svetega pisma. Nekateri avtorji poudarjajo, da mistična izkušnja vključuje intuitivno razumevanje pomena obstoja in skritih resnic ter reševanje življenjskih težav. Končni cilj mistike je osebna in človeška preobrazba in ne le doživljanje mističnih ali vizionarskih stanj. Po Larsonu je 'mistična izkušnja intuitivno razumevanje in spoznanje smisla obstoja.' Po McClenonu je mistika 'nauk, da posebna duševna stanja ali dogodki omogočajo razumevanje končnih resnic.' Po Jamesu R. Horneju je mistična osvetlitev 'osrednja vizionarska izkušnja, ki posredno rešuje osebni ali verski problem'.  
Osvetlitev (lat. iluminatio, ang. ilumination) je drug izraz za pojav mističnega izkustva. Latinski izraz 'iluminatio' se je v 15. stoletju uporabljal za krščansko molitev. Primerljivi azijski izrazi zanjo so bodhi , kensho, satori in vipassana, ki kažejo na kognitivne procese intuicije in razumevanja. ​​Razsvetljenje (nem. Aufklärung) pa temelji na neodvisni uporabi razuma, da bi dobili vpogled v resnično naravo našega sveta.  
To, kar kdo izkusi v odnosu s presežnim Bogom podobno kot v doživljanju ljubezni in pri doživljanju lepote, presega racionalne analize in definicije. V mistični izkušnji se izraža skrivnost našega bivanja, ki je zakoreninjena v veri. Vera pa je pot, ki se odstira postopoma, korak za korakom. Mistika je praksa religioznih ekstaz ne glede na ideologije, etiko, obrede, mite, legende in magijo. Lahko se nanaša tudi na doseganje vpogleda v končne ali skrite resnice in na človekovo preobrazbo, podprto z različnimi praksami in izkušnjami. 
Izkustveno srečanje s svetim mistiki ubesedijo predvsem s simboli in poetičnim jezikom. Mistik se rodi v določeni tradiciji, kulturi, vendar pa hkrati kaže onkraj institucij in sistemov. RKC je na mistike od nekdaj gledala z nekakšnim nezaupanjem, čeprav se je po drugi strani zavedala njihove veličine. Tu bo vedno prihajalo do napetosti med hierarhijo na eni strani ter med 'Duhom, ki veje, kjer hoče', na drugi. Njuno enotnost je treba iskati v različnosti.

Tu gre za vprašanje človekove svobode in Božje suverenosti. Do katere mere oz. kako daleč je človek pripravljen priti v avanturo z Bogom? Marsikaj lahko dosežemo z lastnim trudom in vztrajnostjo, ne pa vsega. Ovira univerzalnemu spoznavanju je fiksna zavest, da smo le ločeni jaz. Posledica je pekel.« Znotraj človeških nagnjenj ne moremo najti  poti do Boga. 

Bistvo krščanske mistike je osebno srečanje Boga in človeka kot dveh duhovno-osebnih bitij. To srečanje ima trinitarični in kristološki značaj, kar pa ni vedno očitno pri  Mojstru Eckhartu in sv. Janezu od Križa. Mistično spoznanje je celostno spoznanje v ljubezni in skrivnosti Božjega življenja:  'Božja ljubezen do nas pa se je razodela v tem, da je Bog poslal v svet svojega edinorojenega Sina, da bi živeli po njem' (1 Jn 4,9). Krščanska mistična  izkušnja je mistiku podarjena zato, da postane 'sol zemlje in luč sveta' (Mt 5,13-14). Tako mistik služi Bogu prek dejavne ljubezni do soljudi. 

Vörös (2010) si med prvimi zastavi vprašanje proučevanja mistike kot metodološko-epistemološki problem. V poglavju Mistika kot življenje življenja  predstavi znanstveno paradigmo  utelešenosti/udejanjenosti (angl. embodied/enactive cognitive science) za proučevanje človekovih spoznanj. Ta nevroznanstvena paradigma šele nastaja ob še vedno prevladujoči paradigmi, ki spoznanje razume kot reprezentacijo zunanjega sveta v notranjem kognitivnem aparatu, v katerem se informacije procesirajo po podobnih zakonitostih, ki jih poznamo v matematično-računalniških sistemih. Utelešena/udejanjena paradigma pa spoznanje razume kot telesno pogojeno (in omejeno) delovanje, ki sočasno poraja zunanji in notranji svet opazovalca. Vörös želi presojati mistiko po novi holistični in ne več po klasični mehanicistični epistemološki paradigmi.  

Vörös (2010, ibidem) si po metodi 'opazovanja z udeležbo' (Giddensov izraz) upa tvegati, da v 'postelji z ezoteriko objektivna znanost izgubi nedolžnost'. Po drugi strani pa 'objektivna znanost'  preizkuša svoje meje,  ne da bi se pri tem izgubil 'ljubezenski naboj' poslednjih vprašanj življenja in bivanja. 

Po Vörösu mistika in mistično doživljanje nista istovetna zunanjim, s soncem ožarjenim svetom, temveč sta nepredirni in žarkom svetlobe nedostopni temi«. Vörös si dovoli logično lestev, ki ga privede na prag mističnega, odvreči šele tedaj, ko se po njej povzpne. Zato se osredotoči na tri vidike mističnega doživljanja: 1. kognitivni (s pomočjo sodobnih znanosti), 2. fenomenološki (izkustvena raven) ter 3. epistemološki (o mističnem spoznanju).

Vörös (2010, 397) se strinja z Maturano in Varello v potrebi po reformirani ali transformira ni znanosti, ki bi se morala odpovedati pretenzijam po absolutni gotovosti in objektivnosti, kar ne bi bila njena vdaja, temveč osvoboditev. Meje med mistiko in znanostjo ostajajo. Vörös tako nakaže srž problema in možnost izhoda iz epistemološke zagate.  

Življenje ima za teorijo avtopoeze po Maturani, Varelli in Luhmannu avtonomno razsežnost, ki izhaja iz sebe. Nastajanju novega jezika sledi sistemsko nastajanje sveta in smisla. Pri Luhmannu vsak sistem komunicira s samim seboj in z drugimi sistemi v specifičnem jeziku. Za vsak sistem so značilni zanj specifični binarni kodi: za izobraževalni sta to vzgoja – nevzgoja oz. znanje in neznanje, za pravni prav in ne-prav, za znanstveno-raziskovalni preverjena in zavrnjena hipoteza, za religiozni vera in ne-vera,…  znotraj teh kod delujejo (pod)sistemi avtonomno. Z avtopoezo si tedaj lahko pojasnimo, zakaj ima vsak vernik ali verska skupnost svoj način verovanja, gledanja na sveto in svet in kako te poglede izmenjuje z drugimi. 

Vörös (2010) se sprašuje, kaj so še mistična doživetja ali izkušnje, če niso le videnja, glasovi, zamaknjenja. Gre za zlitje horizontov med jazom in svetom, med znotraj in zunaj, med subjektom in objektom. Piše o 'ugasnitvi jaza in sveta' v izkustvu 'gole Enosti' ali 'zgolj Niča'. Naniza  nekatere primere indijskih, sufijskih in krščanskih mistikov, npr. Psevdo-Dionizija Aeropagita. Na religijskih tradicijah pokaže tipične faze, npr. očiščenje (lat. purgatio), razsvetljenje (lat. illuminatio) in poenotenje (unio) določil kot začetek mistične poti s prebujenjem (spreobrnjenjem). V mistično izkustvo ne vstopamo z distance, neprizadeto znanstveno, ker je njen temeljni cilj doživetje 'enosti' kot dokončno preseganje bivanjskega dualizma. 

Skrivnost mistike ni v tem, da med znanostmi in vednostmi gradi mostove, temveč da se 'bivanjskega premoščanja' loti s klicem, 'da je za osvoboditev treba požgati vse mostove in  vse ideje o mostovih'. Namesto simbolnih form, ki bi pomenile 'metanje razpadlih celot na kup', izpostavi  piš eksistencialnega vetra, ki razkol odpravlja tako, 'da se umesti vanj'. Vörös (2010, 323) pravi: »Skozi razpoko, ki zazija v dihotomni strukturi subjekt-objekt, na pogorišču jazstva in predmetnosti, lahko nato neovirano 'zasije' odzadnja, vselej prisotna enost/ ničnost«. Gre za 'učeno nevednost', ki je docta ignorantia. Modrost se poraja iz niča, ki ga omejujeta duh in razum.

Religija se kot sistem ustaljenih vzorcev verovanja lahko pozunanji in izvotli. S tega vidika mistika predstavlja tisto jedro, ki religijo oživlja od znotraj. Mistik ne nasprotuje Cerkvi, prav tako ne zavrača ustaljenih oblik verovanja, pač pa jih z novim življenjem, ki ga je deležen po božji milosti, prenavlja od znotraj; daje jim novega duha, svežino in vitalnost.

Mistike vseh religij so podobne. Doživljanje mističnih  izkušenj ni omejeno le na cerkve, samostane, domove. Zavezanost presežnemu v ljubezni odpira človeka za drugo v najširšem smislu. Gre za način izražanja 'lastnega Boga' (Beckov izraz). Njegova edinost se uresničuje v različnosti duhovnih izkustvenih manifestacij. Človekova presežnost se izraža kot premostitev končnega z neskončnim in skrivnostnim. 

S prestopom meja subjekta in objekta v celo-bitno raven vzajemnosti oz. krožnosti stopimo v paradoksalno polje svobode kot spoznane nujnosti. Fenomenologija dopušča in razume mistične pojave, ne more pa jih v celoti pojasniti, saj ni 'kalibrirana' za merjenje bistva, ki je celotno transformativno stvarstvo.

Vprašanje, kaj je mistika, je kljub raznoliki zgodovini različnih verovanj in njihovih interpretacij oz. poskusov definicij še vedno delno odprto, ker zaradi njene neskončne duhovne podlage, o njej ne bomo nikoli vsega vedeli. Podobno veja za gnozo. Za mistike je Lockov izrek »Nihil est in intellectu, quod non prius fuerit in sensu« - nič ni v razumu, kar ni bilo prej v čutih« iz zunanje empirije prenesen na raven duhovnih intuitivnih uvidov.  

Philosophia perennis svetovni nazor  neposrednih izkustvenih zvez z Bogom. Četudi je ta izkušnja kratka, preobrazi razmišljajoči um mistika tako, da ta ni nikoli več isti. Takšna izkušnja razodetja vodi s simboli jezika v večno filozofijo. Aldous Huxley (2003) je izbral iz bogate zgodovine mistike določene odlomke avtorjev, s pomočjo katerih bralec ovrednoti tisti trenutek, v katerem se s spoznanjem premakne onstran omejitev petih čutov. Obstaja še srednjeveško besedilo duhovnih napotkov The Cloud of Unknowing - Oblak nepoznavanja. Izkušnje tradicionalnih mistikov imajo vrednost za milenijsko prihodnost. 

Tudi Hardy (1979) je empirično raziskoval vsaj 1000 posameznikov, ki so doživeli nereligiozno in religiozno duhovno izkušnjo. Verjel je, da se njihove izkušnje resnične, čeprav jih  dosedanji znanstveni modeli ne morejo popolnoma razložiti. 

John Ruysbroek, flamski mistik iz 14. stoletja,  pravi »V Realnosti, ki jo z združitvijo spozna mistik, govorimo le o Bitju, ... Tam smo bili vsi eno pred našo kreacijo, kajti to je naše nad-bistvo.« Sveti Bernard si na  vprašanje, kdo je Bog, ne more zamisliti boljšega odgovora, kot da On je. Nič ni bolj primerno za večnega Boga. Če je Bog dober, velik, blažen ali moder, itd.,  je vse to vključeno v njegovo eksistenco. 

Joel Solomon Goldsmith (1892 - 1964) je bil ameriški duhovni avtor, učitelj, duhovni zdravi lec in sodobni mistik. Po svoji prvi knjigi 'Neskončna pot', ki temelji na pismih bolnikom in študentom, je ustanovil gibanje z istim naslovom. Bil je zdravilec, ki je dolga leta preživel v duhovnih študijah. Bral je izvirne aramejske, starogrške in sanskrtske spise. Objavil je tudi 'Duhovno razlago svetega pisma'. Goldsmith je v svojih predavanjih poudarjal pomen prakse 'kontemplativne meditacije'. Njegova metoda vključuje kratka pogosta obdobja meditacije skozi ves dan. Glavni razlog za meditacijo je, da lahko z doseganjem notranje tišine še vedno slišimo majhen glas, s katerim dobimo njegovo intuitivno vodstvo. Njegov nauk je poudarjal tudi duhovno zdravljenje z zavestnim stikom z Bogom.

Joel Goldsmith je bil združen z božansko inteligenco preteklosti, sedanjosti in prihodnosti. Tako je vse pregledno. Imel je intuitivno zavest transcendence v imanenci kot Boga  v sedanjem trenutku. Ta je edina odprtina, skozi katero duša prestopi iz časa v večnost in 
Ljubeče prehaja iz ene duše v času do druge duše v času. V bistvu gre za fenomen 'življenja med življenji', ki je podoben Eckhartovi  kontinuiteti večnosti trenutka. Duša, usmerjena k duhu, hrepeni po sreči v nevidnem svetu. Takšna duša išče silo prvobitnosti, silo izvora, ki se je ne dá uporabiti za cilje v tem svetu, saj se sila v tem primeru razprši, izpuhti. Gre za silo, ki pelje iz tega sveta in deluje temeljno. Človeka želi prenoviti, ko v njem terja lasten prostor. Želi, da se ego zmanjša, tako da naredi prostor zanjo. 

Mihajlovović (2008) vidi v mistiki in okultistiki dva načina popotovanja k notranjemu življenju: mistika je vera v skrivnostno, okultizem je nauk o skrivnostnem; mistika je pot srca, okultizem pot razuma. Mistična pot je pot vere, predanosti, ljubezni. Glavni značilnosti te poti sta vera in predajanje božanski naravi, njena gonilna sila pa je mogočen ogenj aspiracije, hrepenenja po mističnem zlitju. Od tod značilna zazrtost 'navzgor', k skriti plati življenja, k lastni duši ali k bogu samemu in zavračanje vsega, kar je 'spodaj', torej posvetnega življenja.

S pomočjo molitve in meditacij se mistik trudi doseči popolno notranje zlitje, se raztopiti v morju božanskega nektarja. Lahko bi rekli, da je geslo mistikov: 'Prepuščam se božanskemu - naj se zgodi Božja volja'. Mistik je pripravljen svoje življenje brez pomislekov položiti v roke  učitelju, guruju, modrecu ali kakšni drugi duhovni avtoriteti.

Notranja vez mistika se vije od emocionalnega k intuitivnemu spoznanju. Razum skuša  zaobiti kot oviro. Zato so mistična doživljanja opisana predvsem v obliki simbolov, primerjav, prispodob. Globlje razumevanje dogajanja je nujno potrebno. Za mistike je pomembna predvsem vzgoja srčnosti, ljubezni in predanosti.

Pregled mistikov 19. in 20. stoletja:
- Blažena sestra Marija božjega srca je nuna dobrega pastirja, ki je poročala o večkratnih prikazovanjih srca Jezusovega. 
- Goreč vernik pater Pij  iskalec Boga.
- Domenico da Cese (1905-1978): Stigmatist, kapučinski menih.
- Maria Valtorta (1898-1963): Vizionarka in pisateljica.
- Mary of Saint Peter (1816–1848): karmeličanska nuna.
- Marie Lataste (1822–1899): vizionarka, nuna in pisateljica.
- Andrew Murray (1828-1917): Evangeličanski misijonar in pisatelj, avtor več  240 knjig.
- Marie Martha Chambon (1841–1907): nuna in vizionarka.
- Marie Julie Jahenny (1850–1941): stigmatistka.
- Rudolf Steiner (1861–1925): ustanovitelj antropozofske družbe, biodinamičnega kmetijstva in waldorfske šole.
- Mary of the Divine Heart Droste zu Vischering (1863–1899): sestra dobrega pastirja.
- Frank Laubach (1884–1970): Evangeličanski misijonar, avtor  Pisem o moderni mistiki.
- Padre Pio of Pietrelcina (1887–1968): duhovnik.
- Sadhu Sundar Singh (1889–1929): evangeličan, indijski misionar, asket.
- Maria Pierina de Micheli (1890–1945): Vizionarka.
- Thomas Raymond Kelly (1893–1941): kveker.
- Joseph Murphy (1899-1981), ameriški praktični krščanski mistik, predavatelj in pisatelj.
- Alexandrina of Balazar (1904–1955): pisatelj.
- Dag Hammarskjöld (1905-1961): švedski diplomat.
- Helena Faustina (1905–1938): poljska nuna in vizionarka.
- Eugenia Ravasio (1907–1990): Italijanska nuna in vizionarka Boga Očeta.
- Simone Weil (1909-1943): Francoska pisateljica, politična aktivistka in vizionarka.
- Flower A. Newhouse (1909-1994): Ameriška jasnovidka.
- Carmela Carabelli (1910–1978): Italijanski pisatelj.
- Pierina Gilli (1911–1991): Italijanska vizionarka.
- A. W. Tozer  (1897-1963): krščanski misijonar.
- Thomas Merton (1915–1968): menih in pisatelj.
- Watchman Nee (1903-1972): Vizionar in pisatelj.
- Witness Lee (1905-1997): vizionar in pisatelj lokalnih cerkva, avtor preko 400 knjig.
- Sister Lúcia (1907-2005): Portugalska udeleženka in pričevalka v l. 1917 prikazovanj fatimske Marije. 
- Bernadette Roberts (1931–2017): karmeličan in pisatelj o ne-osebnih stanjih.
- Richard J. Foster (1942-): kveker-teolog; avtor Slavljenja discipline im molivec
- James Goll (1952-): karizmatični pisatelj in prerok.
- Mike Bickle (1955-): karizmatični pisatelj in pastor; avtor 'Growing in the Prophetic  and Growing in Prayer'  (prevod. Rast v veri in molitvi).
2.1 Predstavitev apofatične teologije Mojstra Eckharta                        
Za srednjeveške sholastike je Bog predmet tako filozofskih in teoloških spoznanj. Po eni strani bi ga morali poznati prek razodetja, po drugi strani pa po razumu. Tedaj je na splošno veljalo, da je filozofija podrejena teologiji (lat. philosophia ancila theologiae). Vendar pa je vsak 'veliki mislec' dajal svoje posebne poudarke na filozofijo in filozofijo. dejstvo je, da sta obe prepleteni, čeprav vedi nista zamenljivi. Eckhart (1260-1328)  ju ne ločuje zaradi drugačne metodologije. Za Eckharta je v nasprotju s stališčem mnogih  patrističnih in srednjeveških teologov vsako področje teologije dostopno filozofski refleksiji. V bistvu anticipira to, kar definira Suarez s pojmom 'krščanska filozofija'. Eckhart meni, da je razlika med naravnimi in nadnaravnimi procesi nepomembna, saj Bog za oba svetova dela enako. Vera zanj odpira pot do absolutnega vedenja.  

Eckhartovi spori s cerkvenimi avtoritetami so se pričele, ko je zamenjal tomizem z neoplato nizmom Enega, ki kot izvor ne more imeti nobenih omejujočih značilnosti, ki niso združljive z vseobsegajočim in nerazlikovanim značajem Enega. Ker ni ničesar, kar ne bi bil, gre v tem smislu za 'zanikanje zanikanja' oz. negacijo negacije. S tem pristopom Eckhart sledi tradiciji negativne, apofatične teologije, zlasti doktrini Psevdo-Dionizija Areopagite. 

Eckhart z izrazoma 'Bog' in 'Božanstvo'  nedosledno označuje razliko med nebom in zemljo.  Boga razume v smislu nauka o sveti Trojici troedinega. Kot Oče je Bog Stvarnik, zgleden vzrok vsega, kot Trojica pa se pojavlja v treh osebah. Tri osebe (Oče, Sin in Sveti Duh) se oblikujejo zaradi svoje identitete v enotnost, obenem pa obstajajo razlike med njimi kot božji odnosi in procesi znotraj Trojice. Troedinega Boga dopolnjuje še z božanstvom Enega. Včasih besedo Bog uporablja tudi za izjave, ki se nanašajo na 'Božanstvo'. To je nad-osebni vidik božanske popolne resničnosti. To 'Eno' onkraj vseh razlik je 'modra' 'neutemeljena podlaga' in 'tiha puščava', 'preprosta tišina'.  

Tako kot novoplatoniki Eckhart ne zanika samo vseh lastnosti Boga, kot so 'dober', 'moder', temveč tudi bitje. Božanstvo (ang. divinity), kot 'prekomerno bitje in prevelik nič' ni predmet spoznanja, saj spoznavajočega subjekta ni na tej ravni. Skrita tema nevidne svetlobe večnega božanstva je za vedno neprepoznana. To je 1. znan motiv iz Janezovega evangelija, po katerem tema ne sprejme svetlobe, 2. Kantova 'stvar po sebi (nem. Dinga an sich) in 3. agnostikovo vprašanje, ali spoznavam le to, česar ne morem spoznati pri Kreeftu. 
 
Platonove ideje imajo svoje mesto in vzor v božanstvu. Eckhart jih imenuje v nemščini 'Urbilder', latinsko pa 'ideae' ali 'rationes' oz. 'ideales'. So prav tako neustvarjene kot samo božanstvo. V njem obstajajo ideje nedeljene, ker enost božanskosti ne dopušča nobene diferenciacije.  Ideje, ki obstajajo tudi na diferenciran način, človeški razum lahko dojame. V  terminologiji nauka o Trojici je to 'Božja beseda' (po prologu Janezovega evangelija) ali 'Sin', ki ga je Oče sam rodil. Bog kot modrost je oblika vseh oblik. Ideje dajejo čutno zaznavnim posameznikom njihove oblike in s tem njihov obstoj. 
 
Razumevanje ustvarjanja pomeni razumevanje pojava časa. Brezčasni Bog ustvarja svojo brezčasnost (večnost) v stalni navzočnosti, v »zdaj« ali »zdaj« (lat. nunc,  srednjevisoko nemški nû). Eckhart razlikuje med 1. nû der zît , časovno točko v toku časa in 2. nû der êwicheit, zdaj večnosti (lat. nunc aeternitatis). Slednja večnost se po Eckhartu reproducira kot 'trenutek', 'zdaj', ki zajema 'ves čas' kot celoto tega, kar je dano v vseh časih. Takšen 'zdaj večnosti' ni statično stanje zastoja. Brezčasna sedanjost je zaradi svoje prisotnosti (lat. praesentialitas) 'polnost časa', 'večni zdaj', ki pretekle in prihodnje dogajanje kontinuirano vključuje vase. Očitno Nietzsche 'ljubi večnost kot vračanje istega'. 

Posameznik se lahko emancipira od nečimrnih vidikov svojega obstoja tako, da se obrne k temu, kar je v duši božanskega. Zahvaljujoč se Božji prisotnosti v duši, ta spozna Boga. S tega vidika so vse človeške duše enake. 
 
Duša obdeluje čutne informacije po modelu spominjanja (gr. anamnesys, lat. memoria), ki ga je zasnoval že Avicenna. Duša pride do višjega znanja prek 1. zdrave pameti (lat. sensus communis), 2. moči domišljije (lat. vis imaginativa), 3. moči misli za koncepte (lat. vis cogitativa ), 4. moči presoje (lat. vis esteimativa) in 5. spomina.  Spomin omogoča oceno pomena pojavov.  Ko gleda vase, intelekt razume informacije zunanjega sveta z abstrakcijo splošnih idej iz čutnih vsebin.  Nad prostorom in časom je večni pasivni intelekt povezana z Bogom. Eckhart ga v nasprotju z aristoteljansko tradicijo imenuje tudi 'višje razumevanje' (lat. ratio superior) podobe Boga.  V tej točki sledi dominikanski tradiciji Alberta Velikega. 
 
Duša tudi 'povzroči' premikanje živih bitij. Avtonomnost gibanja je  bistvo življenja, ki je izraz Božje prisotnosti, samonamenskosti  in smisla. Zato je za Eckharta najpomembnejše življenje samo tudi v najhujših okoliščinah.  V tem vidim zasnovo Spinozovega načela vzroka samega po sebi - 'causa sui' Boga ali narave. Nekateri so v Eckhartu res prepoznavali panteista.     

S stališča samonamenskosti življenja Eckhart pripisuje grehu, spovedi in pokori le majhno vlogo. Ne  omenja  Avguštinovega nauka o izvirnem grehu in ideje odkupne daritve prek Kristusovega trpljenja. Zanj je greh samovoljni odmik grešnika od Boga k mnogim stvarem. To pomeni do spremembe vrstnega reda prioritet s podreditvijo višjega nižjemu dokler tega ne opazimo in se zopet vrnemo k  Bogu. Zlo lahko dobro zmanjša, nikoli pa ga izbrisati, ker je v vsakem zlu tudi nekaj dobrega. Zlo je kot napaka posledica pomanjkanja vzroka. Po njegovem je zlo v vesolju postavljeno na dobro.  Ne smemo svojih želja kot izraza samovolje zamenjevati z božjo voljo. Bog je hotel, da se to, kar se je to zgodilo človeku izkaže v dobro človeka.  

Obrat (gr. metanoia) k Bogu nastane zaradi izkušnje 'božjega rojstva v duši'. Ko duša zazna božanskost lastne narave, najde pot do Boga v sebi. Božje rojstvo zajema dušo v celoti. Za Eckharta je to pomen in namen stvarjenja sveta. Rojstvo Boga v duši se neizogibno zgodi, ko so izpolnjeni pogoji. Dokler se duša ne očisti od vsega brezbožnega oz. minljivega, zlasti pa od grehov in razvad, se ne pokaže njena resnična večna narava. 
  
Temelji božjega rojstva niso prepričanje, občutek ali vizija posameznika, temveč njegovo znanje in razum. Znanje 'teče naprej'. Božje rojstvo daje izjemen pomen vsem dejanjem osebe v njenem odnosu z Bogom, tako da so tudi njena najmanjša dejanja so vredna več kot dejanja nevernika. Tako je npr. sprehod v odnosu z Bogom celo bolj božansko delo kot sprejemanje evharistije brez takega odnosa. V Toursu v Franciji so v 11. stoletju kot odgovor na nekatere nepravilnosti, ki so nastale zaradi zanikanja dejanske navzočnosti Jezusa v Evharistiji in pripisovanja le simbolnega prenesli 'češčenje Evharistije' izven Cerkve (Papež, 2008, 100).   
  
Nauk o božanskem v človeku določa tudi Eckhartovo razumevanje krščanskega koncepta  božje inkarnacije. Za Eckharta je Jezus hkrati popolnoma Bog in popolnoma človek, ki je brez greha.  Vsem ljudem je skupna človeška narava s Kristusom v istem smislu in na enak način (lat. univoce et equititer). Načelno je vsak sposoben uresničiti in narediti tisto, kar je Kristus spoznal in dosegel. Na to se sklicuje pred učenci tudi sam Kristus. Kot vemo nas pri tem vodi Sveti Duh. Eckhart pozablja tudi na posredniško vlogo svete Marije - priprošnjice. Namesto te vloge navaja, da Oče rodi sina v duši na enak način, kot ga rodi v večnosti.   

Boga lahko dojamemo na različne načine. Nihče se ne more zavedati vseh poti, vendar bi se moral tiste poti, ki mu jo je Bog določil, dosledno držati.  Vsiljevati svoj način nekomu, ki živi drugače, je narobe. Tu se Eckhart približa Kuzanskijevi zasnovi miru med različnimi religijami. 
 
Rezultat takšne ločenosti od sveta imenuje Eckhart 'izolacija'. Oseba  postane prazna kot 'sprejemljiva posoda', da jo lahko Bog napolni. Človek bi moral dojeti Boga v vseh stvareh in navaditi svoj um njegovo večno prisotnost. Pobožni postane eno, z živim Bogom. Bog in jaz sva eno. Oddaljenost je najvišja vrlina Eckharta in je celo nad ponižnost jo in ljubeznijo.  Je osnova združitve z Bogom. Božja ljubezen je vedno ljubezen do samega sebe; usmerjena je k vsem. Po tej metodi je Eckhart dvojni mojster. Po  eni strani je 'bralni mojster', ki v svojih spisih trdi, dokazuje in zavrača, in po drugi strani 'živi mojster', ki to uresničuje v svojem življenju. Ker je en živi mojster bolj potreben kot tisoč bralcev, pravi, da ne smemo biti zadovoljni z namišljenim Bogom.  

Vsak vernik bi moral ugotoviti svoje glavne slabosti in grehe in jih skrbno premagati, tako da se odpove vsem upom, željam in ciljem lastne blaginje na tem in prihodnjem svetu.  Eckhart se v imenu nenavezanosti odpoveduje lastni volji, pričakovanjem, čustvom upanja, strahu in žalosti, občutkom trpljenja. V tej točki se približuje budizmu. V očiščeni duši ostane praznina in duhovna revščina.  Tako doseže  vedrino. Takšno dosledno notranje naravnano bitje je primerno za zunanje delovanje.  Asketske  prakse, kot sta smrt in pokora, prav tako niso potrebne kot posvetni užitki. Iskanje revščine in poniževanja je nesmiselno in je izraz samovolje.  Spokojnost je posledica postopnega obračanja k Bogu. Eckhart verjetno pozablja, da veselo oznanilo temelji ravno na veri, da je za vse dostopno nebeško kraljestvo in ne na domnevnem 'dejstvu', da ga nihče ni dosegel. Vajo doseganja vedrine primerja z učenjem pisanja, pri katerem mora biti učenec marljiv, 'čeprav je jezen in težaven'.  

Samovoljo je treba opustiti tako kot prizadevanje za večnost in za Boga, ki je bil prvotni zagon po poti znanja, ker predstavlja oviro med človekom in Bogom. Resnično reven človek je le tisti, ki ničesar noče ali si ne želi: ne volje ne znanja in ne imetja. Tako osvobojen človek stoji pred vsemi božjimi deli. Janicaud (2009, 116) opozarja, da pri Eckhartu nevednost transcendence v imanenci prinaša presenečenja. Ne moremo videti Boga, dokler ta v nas ne gleda samega sebe. To pomeni, da se moramo ustrezno naravnati, da se bo videl v svoji in naši čistosti. Ali se s tem Eckhart približuje katarom? 
 
Eckhartov krščanski način življenja je 'brez razloga', kar zastopata tudi Beatrijs iz Nazareta v začetku 13. stoletja in pozneje Margueri te Porete. Božja ljubezen je namreč brezpogojna in. neutemeljena. Eckhartovo samstvo pa ni osamljenost v smislu brezbrižnosti do sveta. Svojo popolno  predanost Bogu izraža kot družbeno dejavno, ker služi ljudem. Bog 'hoče, da nam je 'edina opora in zanesljivost'. Pravičnosti ne razume kot določen način razdeljevanja zemeljskih dobrin in kot delovanja na lastno pobudo, temveč kot delovaje iz božjega vzgiba. Pravični v Eckhartovem smislu ohranja duševni mir ob vseh zunanjih okoliščinah in dogodkih. To je stoična ataraksija duše, večna sreča, ker je božje delo najboljše.  Obenem je pravično, ker je Bog neskončno dober. 
Tudi Martin Luther v spisu »Nova vera« modruje o božji pravičnosti in o dobrih delih. Sklene, 'da dobri ljudje delajo dobra dela'. Zanj je 'brumen' človek, ki dela Bogu dopadljiva dela.  Ob njih Luther biča dvoličnost duhovščine in ljudi, ki obliko dobrega uporabijo za strategijo, kontekst ali način izrekanja. Jezus je pokazal, da je  greh najprej notranja 'forma mentis' in šele nato zunanje interpretacije (ne)poklicanih. Vsak po svojem srcu in vesti ve, kaj je dobro in kaj ni. Danes bi temu rekli 'moralna pismenost'. Nekatere stvari so dobre le za nekatere, druge pa za vse. Eckhart je prepričan, da so duhovna dela posledica človekove prave biti.   
 Prej ko ne je tedanja cerkvena oblast začutila, da Eckhart z božanskim Enim spodkopava cerkveno avtoriteto. Koordinate papeževe obsodbe Eckharta so podane s spori in nasprotji med vzhodno in zahodno cerkvijo. Konstantinska RKC se je nenehno borila za svoj primat v svetu. Branko Cestnik (2016) opisuje teološko vprašanje o 'Filioque' (t.j. vprašanje o izhajanju Svetega Duha), različno pojmovanje papeževega primata in hierarhičnosti v Cerkvi, različnosti med 'grškim' in 'latinskim' načinom razmišljanja, nakopičena politična in ozemeljska nesoglasja med Bizancem in Rimom, zavezništvo Rima z Normani, prepoved latinskega bogoslužja v Carigradu, trma in nesposobnost za dialog zaradi osebnega spora med carigrajskim patriarhom Mihaelom Cerularijem in kardinalom Humbertom,... Vse to l. 1054 pripelje do velikega razkola med krščanskim Vzhodom in krščanskim Zahodom. Bizantinski cesar je še želel spravo z Rimom, a je ni dosegel. 16. julija 1054 kardinal Humbert v imenu rimskega papeža izobči carigrajskega patriarha. Le-ta pa izobči rimskega papeža. 
2.2 O gnozi, gnostikih in gnosticizmu
Izraz gnosticizem izvira iz starogrškoega izraza:  γνωστικός,  gnōstikós, koine in pomeni imeti znanje oz. spoznanje. Spoznanja  odrešenja z odgovori na temeljna vprašanja, kot so: zakaj je nastal svet, od kod prihaja zlo, kakšna je končna usoda sveta in človeka mu posredu je gnostični učitelj. Z njimi gnostik  božansko iskrico, ki se nanaša na božjo popolnost, ki ne propade. Vse materialno telo propade. Duhovni del se bo vrnil v to božansko polnost, od koder je prišel.  Je zbirka verskih idej in sistemov, ki so nastali v 1. stoletju po Kristusu med zgodnjekrščanskimi in judovskimi sektami ob  Sredozemlju. Te različne skupine so poudarjale osebno duhovno (spo)znanje na osnovi starogrške poganske filozofije. Gnostična  kozmogonija  opredeljuje obstoj materije kot napačno oz. zlobno. Poudarja  razliko med vrhovnim, skritim Bogom in zlonamernim božanstvom, ki je včasih povezano z  Jahvejem  iz  Stare zaveze. Odgovorno je za ustvarjanje  materialnega vesolja. Gnostiki so menili, da je glavni element odrešenja neposredno poznavanje vrhovne božanskosti v obliki mističnega oz. ezoteričnega uvida. Številna gnostična besedila ne izhajajo iz grehov in kesanja, temveč iz iluzij in razsvetljenja. 
Gnostične spise so v drugem stoletju cerkveni očetje obsodili kot krivoverstvo.  Večino teh besedil so uničili. Le malo spisov je preživelo. Kljub temu so zgodnji gnostični učitelji, kot je Valentin, razumeli svoja prepričanja kot krščanska. V gnostični krščanski tradiciji je Kristus razumljen kot božansko bitje, ki je prevzelo človeško podobo, da bi človeštvo vodilo nazaj k Luči. Gnosticizem ni enoten, standardiziran sistem. Izhodišče  v neposrednih izkušnjah je značilno za različne verske tokove. Iz Perzije so se gnostične ideje npr. manihestvo širile na zahod po Rimskem imperiju in na vzhod do Kitajske.
Več stoletij je bilo veliko znanstvenih spoznanj o gnosticizmu omejenih na protiretične zapise ortodoksnih krščanskih osebnosti, kot sta Irinej iz Lyona in Hipolit iz Rima. Po odkritju egiptovske knjižnice Nag Hammadi in zbirke redkih zgodnjekrščanskih in gnostičnih besedil, vključno s Tomaževim evangelijem in Janezovega apokrifona, se je znova zanimalo za gnosticizem. Knjižnica  Nag Hammadi je vsebovala hermetična učenja, za katera je mogoče trditi, da segajo v staroegipčansko kraljestvo (cca. 2686–2181 pred Kristusom.  
Raziskovalci vrednotijo gnosticizem bodisi kot medverski pojav bodisi kot neodvisno religijo. Priznavajo vsaj posredni vpliv helenističnega judovstva, zoroastrizma in  platonizma. Nekateri raziskovalci so opazili tudi domnevne možne povezave z budizmom in hinduizmom, čeprav dokazi o neposrednem vplivu slednjih virov niso prepričljivi. Gnostično znanje temelji na osebnih izkušnjah in zaznavah, ki so v bistvu mistične, skrivnostne in ezoterične. Gre za neposreden stik, zlitje z božanskim oz. Bogom. Gnostiki verjamejo, da jih njihovo znanje osvobaja, odrešuje, osrečuje in združuje z Resnico. V Evropi so razvoj gnosticizma in mistične teologije spodbudili Plotin in novoplatoniki.  
Rustja (2018) meni, da ni priporočljivo brati apokrifnih spisov, da nas ne zmedejo in zasejejo dvome. To posredno velja tudi za ukvarjanje z različnimi inačicami duhovnosti. RKC je  
gnostike preganjala kot heretike, ker se njihove osebne izkušnje niso ujemale z uradno doktrino oz. dogmami.  Tedanji papež je zatrl albižansko gibanje celo z vojsko. 

Kadarkoli se usmerja v tostranski svet pogojuje duhovno krizo, ki se ji po drugi strani skuša izogniti. Gnoza je plod neomejene verske domišljije, gnosticizem pa označuje posebne gnostične smeri. L. 1945 so odkrili veliko gnostično knjižnico  pri Nag Hammadiju v Egiptu, l. 1947 pa svitke v Qumranu. F. C. Baur in Hans Jonas sta še pred temi odkritji rekonstruirala smisel zgodnjekrščanske gnoze. Kosovel (1997, 6) meni, da je cilj njihove težnje po metafizični odrešitvi »doseganje popolne integracije duhovnosti s samo seboj«, kar pomeni 'povratek človeka v svojo Domovino'. Menim, da gnostikom ne gre za 'metafizično odrešitev', ker filozofski bog nima sposobnosti odreševanja, kot je pokazal Jaspers, ampak za transcendentno, ker s preseganjem samega sebe, po uvidih oz. mističnih izkustvih prihajajo do Boga. Filozofija lahko služi kot podlaga in interpretacija gnostičnih smeri in gnoze, niso pa metafiziki po uvidu osnovnih bitnosti sveta že sami po sebi gnostiki, lahko so pa agnostiki brez kakršnihkoli uvidov.     
Do helenističnega obdobja je gnoza sinonim za starogrški izraz musterion. Tega izraza v Novi zavezi ni. Gnoza je pomenila tudi grško-rimske skrivnosti. Klemen Aleksandrijski  govori o 'učenem gnostikosu'. Interpreti očeta Ireneja so  gnostikosa  označevali kot heretika. Nekateri so menili, da svetemu Ireneju 'gnostikos'  včasih pomeni 'intelektualec',  včasih pa 'intelektualno sekto'. Izraza 'gnosticizem' v antičnih virih še ni.  Henry More ga prvič rabi v komentarju o sedmih črkah Knjige razodetja kot oznako krivoverstva v Tiatiri.  Izraz 'gnosticizem' je izpeljal iz grškega pridevnika  'gnostikos', ki pomeni učen.  
Prvotne krščanske cerkve so gnostike imenovale herezija krščanstva, čeprav sta se pogosto obe razvijali  na istih krajih. Gnostično prepričanje je bilo v krščanstvu razširjeno, dokler gnostikov prvotne krščanske skupnosti niso v 2. in 3. stoletju izgnale.   
Veliko voditeljev gnostičnih šol so cerkveni očetje identificirali z judovskimi kristjani. V  nekaterih gnostičnih sistemih pa so uporabljali hebrejske besede in božja imena.  Gershom Scholem in Gilles Quispel sta v 20. stoletju menila, da so krščanski  gnostiki delno izhajali iz besedil Maaseh Bereshit in Maaseh merkabah. Scholem je na posnetkih simbola merkava  spoznal judovsko gnozo, ki jo najdemo tudi v 'krščanskih' gnostičnih dokumentih, npr. 'ujeto' v tretja nebesa, ki jih omenja apostol Pavel. Quispel vidi gnosticizem kot samostojen judovski razvoj, ki izvira iz aleksandrijskih Judov, s katerimi je sodeloval tudi Valentin.  
V zgodnjem krščanstvu so bili nauki svetega Pavla in Janeza morda izhodišče za gnostične ideje z vedno večjim poudarkom na nasprotovanju med mesom in duhom, vrednosti karizme in diskvalifikaciji judovske zakonodaje. Smrtno telo je pripadalo svetu manjvrednih posvetnih moči. Le duha ali dušo je bilo mogoče rešiti. 
Egiptovsko mesto Aleksandrija je bila osrednjega pomena za rojstvo gnosticizma.  Krščanska 'Kongregacija  cerkva' je imela judovsko-krščanski izvor. Pritegnila je tudi grške člane. Razpolagala je z različnimi sklopi idej, npr. judovska apokalipsa, špekulacije o božji modrosti, starogrška filozofija in helenistične skrivnostne religije.  
V 80ih letih 20. stoletja so poudarjali gnostične povezave z novoplatonizmom. Ugo Bianchi, se je l. 1966 na kongresu v Messini o izvoru gnosticizma zavzemal tudi za orfični in platonski izvor. Gnostiki so si iz platonizma sposodili pomembne ideje in izraze. V besedilu so uporabljali grške filozofske koncepte, vključno s takšnimi koncepti kot so hipostaza (resničnost, obstoj), ousia (bistvo, snov, bitje) in demiurg (Bog stvarnik). Gnostiki so bili pod vplivom Platona, neopitagorejstva, Platonove Akademije in šole misli. Obe šoli sta si skušali 'prizadevati za spravo, celo pripadnost'. Poznoantični filozofiji, nekateri  neoplatoniki vključno s Plotinom, pa so ju zavrnili.
Zgodnje raziskave izvora gnosticizma so domnevale, da gre za perzijski izvor ali vpliv, ki se je razširil v Evropo in vključeval judovske elemente. Wilhelm Bousset je opredelil  gnosticizem kot obliko iranskega in mezopotamskega sinkretizma. Tudi Richard August Reitzenstein je pokazal na njegov perzijski izvor.  
Razlika med novodobno religijo in gnosticizmom je v odnosu do materialnega sveta. Antični gnosticizem je označeval materijo negativno, ker je minljiva. Novodobna religija pa zelo ceni Zemljo, Gajo. Ta panteistično nadomešča krščanskega Boga Očeta.  V novodobni religiji je aktualno vprašanje reinkarnacije, ki je pri srednjeveških gnostikih skorajda ni. V krščanstvu so pojmi Odrešenik, Edinorojeni sin, Beseda, Jezus, ena in ista oseba, ki označuje Jezusa Kristusa, učlovečenega Božjega Sina. Pri gnostikih so to različne duhovne bitnosti.  Duhovni učitelji, kot so Buda, Krišna, Mohamed, Jezus so nekakšne  inkarnacije  kozmičnega Kristusa. 
 
Sinkretizem je značilen tako za antični gnosticizem kot za novodobno religijo – new age. Gre za spoznanje, ki zaobjema odgovore na vsa temeljna vprašanja, ki si jih človek postavlja npr: zakaj je nastal svet? Od kod prihaja zlo? Kakšna je končna usoda sveta in človeka? Gnostični učitelj pri sprejemanju odgovorov na ta vprašanja, prepozna v sebi večno božansko iskro ali svetlobo, ki prihaja iz božanske popolnosti. Tudi v novodobni religiji najdemo isto idejo povratka v prvotno stanje. 

Antični gnostiki veljajo za dualiste prav zaradi stališča o dveh jazih, dveh sferah zavesti in s tem dveh svetovih kot sta nižji – materialni in  višji – duhovni. Posvetni, prisilni ali lažni jaz je pogosto odziv posameznika na pritiske družinskega ali lokalnega okolja. Kaže na potrebo po nenehnem in vedno večjem dokazovanju. Nasprotno pa se nekdanji puščavniki  niso smeli poistovetiti z njihovimi površinskimi, minljivimi jazi; morali se je vstopiti v notranjo, skrito resničnost jaza, ki je presežen, skrivnosten, ukoreninjen v Kristusu. Od tod izhaja nuja  žrtvovanja, ki se je začel z radikalnim prelomom med življenjem menihov v samostanih in zunanjim svetom. Življenje samote in napora, uboštva in posta, ljubezni in molitve je pomagalo izločiti stari površinski 'jaz in rojevati pravi in skriti jaz, v katerem sta vernik in Kristus oblikovala 'enega samega Duha'. Ko je svet postajal krščanski, je nastal beg 'puščavnikov' iz sveta. ti niso hoteli  le pasivno orodje 'zle usode' in dekadentnega stanja sveta v starem in srednjem veku. Pot v puščavo je pomenila pot v srce, to pa je postalo pravo bojišče. Puščavnike so včasih imenovali tudi 'bojevnike'. Samotarski, puščavniški menihi so igrali vloge gnostikov, duhovnih modrecev. Nekateri so se tudi poznali, ker so imeli kot somišljeniki  občasne stike. Veljali so za modrece, ki so učili množice kako živeti. 

Takšen je bil tudi Evagrij Pontski (gr. Ευαγριος Ποντικος; lat. Evagrius Ponticus), krščanski  menih,  diakon,  cerkveni oče in asket, (* 345, Ibora v Pontu, † 399, Egipt). Bil je ena  izmed vzhajajočih zvezd Cerkve v poznem 4. stoletju; poznan kot dober mislec, izurjen govornik in nadarjen pisec, zaupni prijatelj mnogih vplivnih vodilnih cerkvenih očetov, npr. Bazilija Velikega, Gregorija Nazianškega, Gregorija iz Nise, Teofila Aleksandrijskega, Makarija Egipčanskega. Umrl je v času velikega preganjanja Origenovih učencev. Na 2. Carigrajskem koncilu so ga obsodili krivoverstva. 

Evagrij Pontski je razlikoval med zunanjim in notranjim bojem, med zunanjo prakso izpolnjevanja zapovedi in notranjo prakso ohranjanja čistega srca. Bojno polje je človeško srce. Najbolj srdit boj je v času molitve, ker hudič, kot pomenljivo opiše Psevdo-Makarij, skuša razpršiti človeške moči in sposobnosti ter tako oslabiti srce. Zato tudi razlikujemo med mlačnimi in gorečimi verniki.    

Tradicionalni gnostiki so pesimisti do tostranskega sveta, saj zagovarjajo dualizem med snovjo in duhom, nekakšen odpor do telesa, v katerem je ujeta duša. Če duša ni več usmerje na na ta svet, se v srcu odpro vrata, povezava z izvorom. Obudi se védenje iz prve roke. V duši spozna neposredno povezanost  z Bogom. Vedno znova lahko zasluti drobec Božjega načrta in si prizadeva po njem živeti. Gnoza je kot skrivno znanje oz. božansko védenje brezčasna; je sila, ki nagovarja slehernika ne glede na njegovo versko prepričanje ali kulturno tradicijo.

Iz gnostika se lahko razvije hermetik, ki živi in deluje iz izvorne sile, iz Božjega duha. Pojem hermetik se navezuje na Hermesa Trismegistosa in na prastare hermetične spise. Hermetik dela v dobro tega sveta, vendar svojega znanja in moči ne uporablja za spreminjanje sveta v raj na zemlji. Neopazno razširja okoli sebe mir, saj skozenj teče izvorna sila in priteka v ta svet (Ravnjak, 1993). 

Glavni starozavezni apokrifi so: Knjiga jubilejev, Henohove knjige, Mojzesovo vnebovzetje in Oporoka dvanajsterih očakov. V slovenščino so že prevedeni nekateri apokrifni spisi. Pri branju apokrifov je treba gojiti kritičen odnos. Če jim slepo verjamemo, imamo od tega lahko več škode kot koristi. Med novozaveznimi apokrifi so najbolj znani: nauk 12ih apostolov, Tomažev, Petrov in Jakobov evangelij, Petrovo, Pavlovo in Tomaževo razodetje. Do branja apokrifov je treba gojiti kritičen odnos. 
O esenih pišejo trije antični avtorji. Poleg Filona Aleksandrijskega, ki je veljal za najbolj učenega Juda svojega časa, tudi rimski pisec Plinij Starejši, ki piše, da so eseni živeli severozahodno od Mrtvega morja. Največ pa je o esenih napisal judovski zgodovinar Jožef Flavij v svojem delu Judovske vojne. Poleg farizejev in saducejev, ki jih poznamo iz evangelijev, so bili eseni tretja judovska verska 'stranka'. Živeli so odmaknjeno, strogo asketsko, tako rekoč redovno življenje. Zavzeto so preučevali Mojzesovo postavo in so bili prepričani, da živijo v poslednjih časih. Pričakovali so kar dva mesija, kraljevskega in duhovniškega, in se pripravljali na sveto vojno s 'sinovi teme', sami pa so se imeli za 'sinove luči'. Verovali so v enega Boga. Bili pa so pod močnim vplivom perzijskega dualizma,  kozmičnega boja med počelom dobrega in počelom zla. Ta boj se zrcali tudi v človekovem življenju. Bog je nekatere ljudi določil za zveličanje, druge pa za pogubljenje. Eseni so se imeli za Božje izvoljence in so se trudili, da bi se izkazali Bogu zveste. Jezus sam esenov nikjer  ne omenja. Verjetno so mu bili duhovno bližji kakor hinavski farizeji in podkupljivi saduceji. Da so se njihovi spisi ohranili, je pripomoglo predvsem ugodno, suho podnebje. Rokopisi so bili skriti v lončenih vrčih po votlinah okoli Kumrana, kamor so jih skrili Kumranci, tik preden so jih napadli in iztrebili Rimljani (leta 68 po Kr.).
Večina kumranologov istoveti Kumrance z eseni. Ta razlaga velja za klasično in standardno. Predvsem v zadnjem času pa skušajo nekateri na podlagi določenih fragmentov iz četrte votline, ki so bili šele pred kratkim objavljeni, dokazati, da so Kumranci nekaj posebnega. Vendar zaenkrat o tem ni trdnih dokazov.
Med kumranskimi rokopisi je najpomembnejše 'Pravilo skupnosti', ki podrobno govori o načinu življenja pripadnikov: 1. našteva določbe uvajanja v to ločino, ki je trajalo dve leti, 2. navaja izvlečke iz bogoslužnih obredov, 3. določa organizacijo življenja v skupnosti, 4. Vključuje kazenski zakonik, 5. vsebuje razpravo o temeljnih verskih dolžnostih duhovnega učitelja in njegovih učencev ter 6. Določa praznike, ki so značilni za skupnost. 
Damaščanski dokument je pregled izraelske zgodovine, osredotočen na Božjo milostno rešitev svetega 'ostanka' ljudstva, drugi del pa vsebuje obdelavo svetopisemske Postave. Vojni zvitek opisuje poslednjo bitko med sinovi luči in sinovi teme, v katero odločilno poseže Bog in ki se konča z Božjim zmagoslavjem. Zvitek Hvalnic priča, da je bilo življenje kumranske skupnosti prežeto s slavljenjem Boga. Tempeljski zvitek pa govori o novem templju, njegovi zgradbi in opremi ter o tempeljskem bogoslužju, zlasti o sobotnih daritvah in mnogih praznikih. Vsi kumranski spisi so izrazito verske vsebine.
Eseni so obravnavali svoje obdobje kot obdobje čiščenja in preizkušnje; v njem naj bi prišlo do velikih nasprotovanj. Vedno jasneje bosta razpoznavni resnica in laž, svetloba in tema. Človek mora izbrati: kdor je hotel pripadati odrešitveni skupnosti, je moral upoštevati življenjska pravila. Eseni so vedeli, da lahko le božja milost pelje k svetlobi. V Kumranskih zapisih so zapisani nauki kot so: 1. pripravi se na prihod Odrešenika. 2. Usmeri svoje hrepenenje na prinašalca rešitve! 3. Opravi svojo nalogo!  Medtem ko se je Jezus iz Nazareta razodel kot »Kristus, Sin živega Boga«, pa je bil ustanovitelj Kumrana neznan verski genij. Tako pa se tudi verska razsežnost Kumrana, ki je zaprta v ozko izvoljenost, ne more meriti z univerzalno duhovno razsežnostjo krščanstva.
Kumranski prepisi svetih knjig so pokazali, da se Sveto pismo v tisoč letih skoraj ni spremenilo in da je povsem verodostojno. V Izaijevi knjigi so razlike minimalne, podobno tudi drugod, le v knjigi Psalmov je zadnjih 50 psalmov razvrščenih precej drugače, kar priča o tem, da ta knjiga tedaj še ni imela dokončne redakcije. Ne smemo pozabiti, da je bil kánon Stare zaveze določen šele okoli leta 100 po Kristusu. 
Odnos med kumranskimi rokopisi in krščanstvom je kompleksen. Obstajajo nekatere navidezne in dejanske podobnosti med njima. Kumranski in novozavezni spisi imajo skupno korenino v judovski Stari zavezi. Izhajajo iz Mojzesove postave, prerokov in psalmov. Še najmanj podobnosti je v samih evangelijih, več pa jih je v Janezovih in Pavlovih spisih, kjer je govor o nasprotju med lučjo in temo, resnico in lažjo, grehi in milostjo. Ti splošni pojmi skupni vsem religijam. Nekateri so v njih nastali sam0niklo, drugi pa po medse bojnem vplivu. 

Keller je že leta 1950 naletel na poročila francoskih arheologov o izkopavanjih na območju Sredozemlja, Bližnjega vzhoda ter severne Afrike. Z najdbami, klinopisnimi tablicami, so pripovedi v Bibliji dobile zgodovinsko ozadje in prizorišča v poznane kraje. Keller je začel sistematično zbirati raziskave o primerjavah rokopisov, poročila o izkopavanjih in izročila drugih religij. Vsako poglavje Keller (2012) začne s citatom iz Biblije, ki nas uvaja v temo poglavja. Biblija se nam razkriva kot kronološki zapis časa, ki je najbolj vplival na človeško zgodovino. Sveto pismo je prvič predstavljeno kot obsežno spremljanje tistega delčka svetovne zgodovine, ki je oblikoval svet, kot ga poznamo danes. Nekatere trditve iz njegove  poljudnoznanstvene monografije so sicer ovržene, a poročilo je kljub temu ohranilo svojo aktualnost. Naslednji čudeži s pomočjo znanosti dobijo realno razlago:
- kako je Mojzes razdelil morje,
- kaj se je v resnici zgodilo z mestoma Sodoma in Gomora,
- kje in kako se je zgodil vesoljni potop,
- resnica o Noetovi barki,
- podrobnosti Jezusovega življenja od betlehemske zvezde za tri kralje do skrivnostnega torinskega mrtvaškega prta. 

Na svetu obstaja nekaj skupin, ki so prepričane, da so nasledniki antičnih esenov. V Sloveni ji so psevdo-eseni zbrani v Slovenskem društvu za psihične raziskave, ki ima sedež v Horjulu. Njihova prizadevanja so usmerjena k pravičnosti, varovanju narave in miru.
Katári (v Franciji albižáni po mestu Albi, v Italiji pataréni, v Bosni bogomili) (starogrško  καθαροί: katharoí - 'čist') so bili pripadniki več heretičnih ločin iz zgodnjega srednjega veka, ki so zavračali RKC in zakramente; katarizem pa je bilo družbeno in versko gibanje z  dualističnimi krščanskimi in gnostičnimi elementi, ki se je širilo po  Evropi  od  11.  do 14. stoletja. Gibanje ni imelo središča in je imelo privržence na področjih današnje Italije, Nemčije, Francije in Španije. Ponekod so bili znani kot bougres – današnji Bolgari, kar nakazuje na njihovo balkansko poreklo njihovih bogomilskih prepričanj. RKC  jih je razglasila za  heretike.
Na Balkanu so bili ekvivalent katarom Bogomili. Oboji so izvirali iz perzijskega manihej stva in krščanstvu. RKC se je v 12. stoletju vse bolj utapljala v razvratu in se opirala na posvetne kralje in plemstvo. Katari pa so živeli skromno, asketsko. Varovali so revne, ki so njihove nauke sprejemali. RKC se je ob tem počutila ogroženo, saj je izgubljala vpliv na vernike. Najprej so jih poizkusili spreobrniti, za kar se je še posebej trudil sveti Bernard, ko pa so sprevideli, da so ti poizkusi zaman, so se odločili za vojno, ki jo je leta  1208 začel papež Inocenc III. 
Katarizem je morda imel svoje korenine v pavličanskem gibanju v Armeniji in vzhodni bizantinski Anatoliji in zagotovo v bogomilih prvega bolgarskega cesarstva, na katerega so vplivali Pavlovi učenci, ki so jih v Trakijo (Filipopolis) naselili Bizantinci. Čeprav se izraz katar že stoletja uporablja za identifikacijo gibanja ali je gibanje, ki se je identificiralo s tem imenom, je to stvar razprave. V katarskih besedilih so izrazi 'dobri moški' (Bons Hommes), 'dobre ženske' (Bonnes Femmes) ali 'dobri kristjani' (Bons Chrétiens) običajni izrazi samoidentifikacije.
Kar danes razumemo kot katarizem 12. stoletja se je začelo še v starem perzijskem cesar stvu (550 pr. Krist. – 331 pr. Krist.). Mani  iz Babilonije je okoli leta 242 ustanovil manihej sko religijo, v kateri je povezal stari perzijski dualizem, egiptovsko gnozo,  mitraizem, krščanstvo ter indijsko reinkarnacijo. Iz več religij je tako ustvaril novo religijo. Gre za mit, po katerem je dobri Bog ustvaril duhovni svet, hudobni duh pa materialni svet (mesenost, poželenje, užitke). V Perziji so bili manihejci preganjani, ker so odpadli od perzijska religije. Manija je dal okoli leta  276  pr. Krist. perzijski šah križati. Manijci so zbežali v Indijo, kjer obstajajo kot Parši še danes. 
Konstantin je bil prvi rimski cesar, ki je sprejel krščanstvo. Z vzhodnim Avgustom Licinijem je leta 313 izdal Milanski edikt, s katerim je po vsem cesarstvu razglasil versko svobodo. Na liturgičnem koledarju Vzhodne pravoslavne Cerkve in vzhodnih katoliških Cerkva bizantin skega obreda sta Konstantin in njegova mati Helena zapisana kot svetnika. Latinska Cerkev mu svetništva ne priznava, za zasluge za krščanstvo pa mu je dala naslov Veliki. 
V letu 391 (po nekaterih virih 9. avgusta.) je cesar Teodozij razglasil krščanstvo za uradno vero rimskega imperija. Nato so manihejstvo preganjali tako na zahodnem do 5. stoletja, kakor tudi na vzhodnem delu cesarstva do 14. stoletja. Proti manihejcem je pisal že sveti Avguštin  v Izpovedih. Sveto trojico najde v nas samih, ker smo ustvarjeni po podobi Boga, ki je troedina večna skrivnost, ki nas neskončno presega.
V Mali Aziji in Siriji, kamor so se manihejci zatekli, jih je spreobračal v krščanstvo sveti Pavel.  Na vzhodnem delu cesarstva, ki se je po letu  476  imenovalo  Bizantinsko cesarstvo, so manihejci preživeli preganjanje. V 10. stoletju so se tako pojavili na ozemlju današnje  Bolgarije pod imenom  Bogomili,  ki so po izvoru  manihejci. Iz Bolgarije in Srbije jih je v 12. stoletju  pregnal Štefan Nemanja. Prebegnili so v Bosno, kjer so oblikovali bosansko Cerkev, ki je bila v tistem času edina v Evropi, ki ni nudila podpore plemičem pri oblikova nju oblasti. Sebe so imenovali kristjani, čeprav to niso bili pravoslavni kristjani. Priznavali so Novo zavezo in molitev Očenaš.
Potovanje Bogomilov na sever se je v na mejah Bosne ustavilo. Večinoma niso prišli na Dolenjsko in Kranjsko, česar se je bal papež  Gregor IX. leta 1233. V 15. stoletju je bosansko bogomilstvo propadlo, ker se je prebivalstvo islamiziralo  pod Turki. Obstajajo podobnosti manihejstva in bogomilsta na Balkanu in v Mali Aziji in katarizma v južni Franciji pričajo o tem, da imajo izvor na bližnjem vzhodu. Albižansko cerkev se je razširila predvsem na jugu Francije. Njeni člani so postali tudi plemiči in grofje. Na severu Francije pa so jo zatrli. V Italiji so jih imenovali patareni, po predmestju Milana, kjer so bili dokaj razširjeni. Sami sebe pa so imenovali katari, kar pomeni 'čisti'. Čeprav so nekateri manihejci, oz. katari prevzeli evangelij Jezusa, jih je RKC preganjala  kot odpadnike od krščanstva. Perfekti so bili njihova duhovniška elita, ki so jo mnogi domačini zelo spoštovali, ker je učila varčnost in dobrodelnost. 
Ubijanje se je zdelo katarom gnusno. Posledično je bila perfectom prepovedan vsa živalska hrana, razen včasih ribe. Perfekti so se izogibali uživanju česar koli, kar je veljalo za stranski produkt spolne reprodukcije. Obsojali so tudi vojno in smrtno kazen - nenormalnost v srednjeveški Evropi. Katari so bili prepričani, da je treba razmnoževanje med ljudmi preprečiti, verjeli so v verigo reinkarnacije in trpljenja v materialnem svetu. 
Katari so izhajali iz dveh nasprotujočih božanstev. Prvi je bil dobri Bog, upodobljen v Novi zavezi in ustvarjalec duha, drugi pa zlobni bog, upodobljen v Stari zavezi in ustvarjalec materije in fizičnega sveta. Rex Mundi ('kralj sveta'), je bil bog judovstva. Bil je povezan ali s satanom ali pa je veljal za satanovega očeta, ustvarjalca ali zapeljivca. Dobra dela so omejena z zlemi deli in obratno. Materija je bila umazana z grehom. Ljudje so bili v resnici angeli, ki jih je satan zapeljal pred nebeško vojno proti Mihaelovi vojski. Poraženi so bili  prisiljeni preživeti večnost, ujeti v zlobnem materialnem kraljestvu. Katari so učili, da se je treba za pridobitev angelskega statusa popolnoma odreči materialnemu v sebi. Dokler kdo na to  ni pripravljen, obtiči v krogu reinkarnacije in je obsojen na življenje na pokvarjeni Zemlji. Takšne zamisli so katari povezovali s Svetim pismom. Zato so grajali bogate in mogočne ter politično vplivne srednjeveške RKC, ki naj bi bila delo hudobnega duha in ovirala ljudi na poti k odrešenju. V arhivih RKC je ohranjeno le nekaj spisov s katarskimi nauki. Katari zakramenta birme niso priznavali. Sveta evharistija je bila zanje prvotno le spomin na Jezusovo telo, sicer pa je bila enaka vsakemu kruhu in vinu. Tudi zakramenti pokore, kesanje, spovedi ne vplivajo na zveličanje. Odrešuje le polaganje rok njihovih duhovnikov. Prepovedujejo, da bi se človek branil in pri tem napadalca ranil. Nobena  posvetna oblast ne sme zločinov maščevati na telesu z mečem.  
V 12. stoletju je imela RKC veliko nasprotnikov. Poleg muslimanov, ki so ogrožali sveto mesto Jeruzalem, in proti katerim je že Urban II. leta 1096 sklical 1. križarsko vojno, se je v Evropi razvilo veliko gibanj, ki so nekatera bolj druga manj ostro obsojala delovanje takratne cerkvene oblasti. Posamezne skupine je cerkev uspela pridobiti na svojo stran. Med njimi so bili tudi frančiškani, ki jih je ustanovil sveti Frančišek Asiški, slaven tudi po svoji Sočni pesmi – hvalnici Gospodu (1999, str. 608-610). Ti so v bogati in politično vplivni cerkvi videl popolno nasprotje Kristusovega uboštva in pokornosti. Papež Inocenc III. je pridobil dominikance in frančiškane za pridiganje med krivoverci. 
Kljub temu da so se katari v Franciji umikali v na novo zgrajene skoraj neosvojljive trdnjave, jim je katoliška vojska sledila in jih skoraj do zadnjega pobila. Kot zadnja je padla  trdnjava Montségur leta 1244. Vanjo se je zateklo približno 900 katarov, ki so jo branili deset mesecev. Redki preživeli so se porazgubili po vsej Evropi in izginili v pozabo, z njimi pa tudi njihova tradicija in znanje. dokončno pa je inkvizicija prenehala preganjati katare leta 1412. Glavna zapuščina katarskega gibanja je v pesmih in pesnitvah katarskih trubadurjev, kar je le manjši del širše zahodne jezikovne in umetniške dediščine.
Okultizem je nauk o skritih, znanstveno še nepreverjenih dejstvih narave. Človek je dvojno bitje. Zunanjo psihofizično stran tvorijo osebne izkušnje, notranjo, duhovno, skrito stran pa tvori duhovno jedro, ki je vir plemenitih vrlin sočutja, razumevanja, pravičnosti. gledamo z dveh zornih kotov. Okultizem proučuje vse, 
1. česar znanost še ne pozna  npr. sposobnost bioenergijskega zdravljenja, jasnovidnost, telepatija, itd. 
2. Pogosteje  pa to pomeni raziskovanje nefizikalnih pojavov: notranje načine delovanja misli, čustev, občutkov, ki tvorijo našo izkušnjo, obsmrtna doživetja, potovanje duš.  Za razliko od mistične poti, okultizem gradi na kultiviranem, umirjenem, oplemenitenem in razsvetljenem razumu. 

Okultist se zaveda resničnosti reka: 'misel vodi vse stvari, jih rodi in oblikuje.' Razum skuša čim bolj umiriti, prečistiti, da lahko zrcali in prevaja impulze višjih duhovnih ravni. Okultist s svojo voljo spodbuja meditacijo. Na vsaki stopnji meditacije dosega določeno stanje; vsak korak ima točno določen namen oz. cilj. Božansko naravo spoznava povsod, ne zgolj v sebi. Razumevanje in obvladovanje zakonitosti sveta povezuje z intuitivnimi prebliski in neposrednimi meditativnimi izkušnjami. S stališča posameznikov je duhovna pot ena sama. Za Mihajloviča (2008) je razvojna pot duha najprej mistična, nato pa postane s kultiviranjem in racionalizacijo okultna, ko začnejo pojasnjevati svoje razumevanje, kaj se jim dogaja, kaj doživljajo, s kom se srečujejo, kaj jih  osrečuje,...

Vsaka mistika in okultizem imata tudi svoje slabosti. Zaradi poudarjene zazrtosti navznoter se pri mistikih lahko pojavi pretirana introvertnost, izguba stika z realnim življenjem,  sanjar jenje, nepraktičnost, pretirana emocionalnost, pomanjkanje zdravega razuma, kar skriva v sebi nevarnost fanatizma. Okultisti pa se zlahka zapletejo v fantastične miselne konstrukte, v nauke na ravni besed in tako postopoma izgubljajo stik s pristnim notranjim življenjem. Spregledajo nujnost neposrednega doživljanja, izkušanja in spoznavanja, kar lahko pripelje do indoktriniranosti, netolerantnosti, vzvišenosti in mentalnega napuha. Tako zlahka tisti, ki nekritično stremijo k božanski svetlobi, pristanejo v temi. Že novoveško razsvetljenstvo je želelo odpraviti vse skrivnosti v razumni transparentnosti dogajanja. Danes še narašča pomen okultnega pristopa k duhovnosti. 

Ezoterični pristop predvideva zamenjavo dobe zoodiakalnih Rib z novo dobo Vodnarja, ki prinaša s seboj težnjo po sodelovanju in vnašanju duhovnih spoznanj v vsakodnevno življenje. Mihajlović (2008) meni, da se v vsakem obdobju staro integrira v novo. Duhovni iskalec se trudi združiti obe poti. Simbolično bi lahko rekli, da združuje srce in razum. Vprašanje je, do katere meje mu to uspe.  

Človek zaradi Adamovega greha še danes ne zna realizirati svojega prvotnega stanja rajske urejenosti. To pa zato ne, ker misli, da si lahko zagotovi 'raj na zemlji' brez božje pomoči. To je raj materialnih dobrin brez Svetega duha. Kot vemo, je že Mojzes naletel pri svojem ljudstvu na čaščenje zlatega teleta v duhu 'mamona'. Drago Jančar je opozoril, da že iz starega Egipta prihaja diferenciacija dobrega in zlega duha. Gospod je videl, da na zemlji prevladuje človekova hudobija in mu je bilo žal, da je naredil človeka. Bil je žalosten v svojem srcu (Stara zaveza, 1. Mojzesova knjiga 6,5-6). Thompson (2003) trdi, da človek v duhovnih izročilih išče načine, kako bi preobrazil um, telo in duha, se osvobodil smrtnosti, si pozdravil bolezni in se rešil trpljenja. To hrepenenje obstaja od najstarejših časov do danes na vseh celinah.   

2.3 Rudolf Steiner (1861-1925) antropozof in Gustav Jung globinski psiholog
Rudolf  Steiner  (1988) piše o Mojstru Eckhartu, Johannesu Taulerju, Nicolaju Kuzanskem, Agripi von Netelsheimu in Teofrastu Paracelsusu, Valentinu Weiglu in Jakobu Böhmeju, Giordanu Brunu in Angeliusu Sileziju. Ni hotel postati mistik, vendar ga je mistika privlačevala. Njegova vseživljenjska vodilna nit od njegove najzgodnejše filozofske faze do njegove pozne duhovne usmeritve stremi k dokazom, da za človeško spoznanje ni bistvenih omejitev. 
V Avtobiografiji (Steiner, str. 100-101) pravi: »Zame je bil mistik človek, ki mu ni uspelo zgraditi pravi odnos do sveta idej, v katerem je po mojem mnenju obstajalo duhovno. Mnenja sem bil, da človeku primanjkuje prave duhovnosti, če se za doseganje zadovoljstva z lastnimi idejami pogrezne v notranji svet, kjer ni nobenih idej. Pri tem nisem videl nikakršne poti do svetlobe, temveč pot v duhovno temo. Če um skuša doseči duhovno resničnost z begom pred idejami, v katerih duh sicer ne prebiva, vendar pa skozi njih vstopa v človekovo izkustvo, je to zame kazalo na pomanjkanje sposobnosti zaznave. In vendar so me mistična prizadevanja človeštva na nek način privlačila. In sicer značaj notranjega izkustva mistikov. Želijo si priti v živi stik z viri človeškega obstoja, in ne le imeti vpogleda v njih, kot v nekaj zunanjega, s pomočjo idejnega opazovanja. Obenem mi je bilo jasno, da je mogoče priti do iste vrste notranjega izkustva, če se pogreznemo v globino duše v spremstvu polne in jasne vsebine idejnega sveta, namesto da bi to vsebino pri pogrezanju v globine zavrgli. Svetlobo idejnega sveta sem želel prenesti v toplino notranjega izkustva. Zame je mistik človek, ki ne more zaznati duha v idejah in ga posledično ob idejah zmrazi. Hlad, ki ga čuti ob idejah, ga prisili, da beži pred njimi in išče toplino, ki jo duša potrebuje.« 
Rudolf Steiner je bil avstrijski vsestranski domala kozmopolitski duh. Sledil je težnji nemške idealistične filozofije,  ki je želela duhovnost povzdigniti na raven znanstvenosti (npr. Fichte, Scheling, Hegel).  Zato je razlikoval jasnost mišljenja od nejasnih misli zahodne filozofije. Pri duhovnih vprašanjih je razlikoval znanstven pristop od neznanstvenega. V drugi fazi, ki se je začela okoli leta 1907, je začel sodelovati v različnih umetniških medijih, vključno z dramsko umetnostjo, gibalnimi umetnostmi (razvoj nove umetniške oblike,  evritmija) in arhitekturo, kar je doseglo vrhunec v gradnji Goetheanuma kot kulturnega  središče za vse umetnosti. V tretji fazi svojega dela po prvi svetovni vojni si Steiner prizadeva za praktične aplikacije kot so waldorfska šola, biodinamično kmetijstvo  in  antropozofska medicina.  
Steiner je zagovarjal odgovorno etično svobodo posameznika. Svojo epistemologijo je opiral na svetovni pogled Johanna Wolfganga Goetheja, ki razmišlja podobno kot zaznava. Tako kot oko zaznava barve in uho sliši, tako tudi mišljenje zaznava ideje.
Že pri svojih 9ih letih je Steiner verjel, da 'je videl duh tete, ki je umrla v oddaljenem mestu in ga prosila, naj ji pomaga v času, ko niti on niti njegova družina nista vedela za ženino smrt.  Že kot otrok je čutil, da je treba znanje o nevidnem duhovnem svetu 'ukrojiti' po modelu geometrije. V bistvu je to že priznanje mistične izkušnje oz. občutka.  
Leta 1891 je Steiner doktoriral iz filozofije s tezo 'Resnica in znanje: uvod v filozofijo svobode'  na Univerzi v Rostocku. Leta 1894 je objavil delo Filozofija svobode (nem. Die Philosophie der Freiheit). V njem razlaga, kako lahko postanemo duhovno svobodna bitja.   
Steiner je bil najprej član teozofskega društva, ki ga je v Münchnu vodila Annie Besant. Sčasoma je Steiner znotraj teozofskega društva začel razvijati antropozofijo, dokler ni ustanovil svoje antropozofsko društvo, ki se je s kulturnimi dejavnost mi hitro razvijalo.  Leta 1913 se je začela gradnja prve  stavbe  Goetheanum  v  Dornachu v Švici. Stavbo, ki jo je zasnoval Steiner, so v precejšnjem delu zgradili prostovoljci. 
Steinerjeva predavateljska dejavnost se je po koncu 1. svetovne vojne izjemno razširila. Obenem pa je začenjal različne praktične dejavnosti vključno z ustanovitvijo Waldorfsko šolo  v  Stuttgartu. Hkrati je razvil Goetheanum kot široko kulturno središče.  
Na 'Fundacijskem srečanju' za člane, ki je potekalo v centru Dornach med Božičem 1923 je Steiner ustanovil novo 'Splošno antropozofsko društvo' in 'Šolo duhovne znanosti', ki naj bi bila 'organ pobude' za raziskovanje in preučevanje ter 'duša' antropozofske družbe'. Ta šola je sprva imela oddelke za splošno antropozofijo,  izobraževanje,  medicino in uprizoritvene umetnosti (evritmija, govor, drama in glasba), literarne in humanistične vede, matematiko, astronomijo, znanost in vizualne umetnosti. Pozneje so bili dodani oddelki za družbene vede, mladino in kmetijstvo. Šola duhovne znanosti je vključevala Steinerjeve meditativne vaje. 
Steiner je kot odziv na katastrofalne razmere v povojni Nemčiji je predlagal obsežne družbene reforme, v kateri naj bi bile kulturne, politične in gospodarske dejavnosti avtonomne in integrativno povezane v družbeno celoto s posebno nalogo politične enakosti in zaščite človekovih pravic; svobodo kulturnih ustanov, svobode in neoviranega razvoja znanosti, umetnosti, šolstva in religije. Peticijo, v kateri so izrazili Steinerjeve družbene ideje so zastopali tedanji kulturniki, med njimi tudi Hermann Hesse.  Vendar teh njihovih predlogov tedanje oblasti niso sprejele.  
Steiner je skušal pokazati, da je izkušnja mišljenja izkušnja duha. Z znanjem matematike, naravoslovja in filozofije jih je spravil na raven natančne preverljivosti. Verjel je, da lahko vsakdo s svobodno izbranimi  etičnimi  disciplinami in meditativnim treningom razvije sposobnost doživljanja duhovnega sveta do najvišje stopnje. Tako bi vsak posameznik lahko postal bolj   moralen,  ustvarjalno  svoboden za dejanja ljubezni. Na njegove filozofske ideje so vplivali Brentano, Fichte, Hegel, Goethe in Schelling.
Steiner je z besedo  'Geisteswissenschaft'  (ang. spiritual science) izrazil to, kar je Wilhelm Dilthey opisal kot nov sistematičen znanstveni pristop k dejanski duhovnosti, ki je za čutnim videzom. Psihologija, zgodovina in humanistika na splošno temeljijo na neposrednem dojemanju idealnih bistev. Med prvimi je predvidel 'evolucijo zavesti'. 
Medtem ko je Steiner je proučeval tudi vlogo reinkarnacije in karme v razvoju človeštva. Od leta 1910 dalje je opisoval vidike karme - usode, povezane z zdravjem, naravnimi pojavi in ​​svobodno voljo.  Trdil je, da oseba svojo karmo preseže s svojo aktivnostjo. V obsežni seriji predavanj od februarja do septembra 1924 je Steiner predstavil nadaljnje raziskave o zaporednih reinkarnacijah različnih posameznikov in opisal tehnike, ki jih je uporabljal za raziskovanje karme.  
V šoli za duhovno znanost antropozofske družbe je po letu 1923 razvijal teme iz prejšnje teozofske ezoterične šole. V njej je imel poleg splošnega oddelka še sedem specializiranih oddelkov za 1. izobraževanje, 2. literaturo, 3. uprizoritvene umetnosti, 4. naravoslovje, 5. medicino, 6. vizualne umetnosti in 7. astronomijo. To delno spominja na srednjeveško organizacijo šolskih predmetov na 'trivium in quadrivium'.   
Po prvi svetovni vojni je Steiner začel delovati v najrazličnejših kulturnih okvirih. Odprl je več ustanov. Prva je bila waldorfska šola iz l. 1919. Ta se je razvila v svetovno mrežo šol. Naslednji projekt je bil sistem organskega kmetijstva, ki je danes znan kot  biodinamično kmetijstvo, kar je bila ena od prvih oblik sodobnega ekološkega kmetovanja in je pomembno prispevala k njegovemu razvoju . Njegovo medicinsko delo je privedlo do razvoja številnih dopolnilnih zdravil in podpornih umetniških in biografskih terapij.  Številni domovi za otroke in odrasle z motnjami v razvoju v Afriki, Evropi in Severni Ameriki temeljijo na njegovih deli
Steinerjevi spisi, objavljeni v cca 40ih zvezkih, vključujejo knjige, eseje, štiri skrivnostne drame, mantrični verz in avtobiografijo. Njegova zbrana predavanja, ki sestavljajo še približno 300 zvezkov, obravnavajo izredno široko paleto tem. Steinerjeve risbe, predvsem ilustracije, narejene na tablah med njegovimi predavanji, so zbrane v ločeni seriji 28 zvezkov poleg arhitekturnih in kiparskih del.
Steiner je bil zasebno mentor in predavatelj za zgodovino na berlinski  Šoli za izobraževanje delavcev (nem. Arbeiterbildungsschule), ki je pomenila izobraževalno pobudo za delo v razredu odraslih. Potem je kmalu začel svoje ideje o izobraževanju artikulirati na javnih predavanjih. V eseju Vzgoja otroka v luči duhovne znanosti (1907) je opisal glavne faze otrokovega duhovnega razvoja.  Na njegovo zasnovo izobraževanja je vplivala herbartovska pedagogika, ki je prevladovala na koncu 19. stoletja v Evropi. Steiner je Herbarta kritiziral, ker ni dovolj poudarjal pomena vzgoje volje in čustev ter intelekta. Prvi je izrazil idejo, da se mora učitelj stalno izobraževati, če hoče navdihovati učence. 
Leta 1921 so se farmacevti in zdravniki pod Steinerjevim vodstvom sklenili, da bi ustano vili farmacevtsko podjetje z imenom Weleda, ki zdaj po vsem svetu distribuira naturopatske medicinske in lepotne izdelke. Približno ob istem času je dr. Ita Wegman  v Arlesheimu ustanovila prvo antropozofsko medicinsko kliniko (danes klinika Ita Wegman).
Steiner je predlagal uresničevanje t.im. 'temeljnega zakona socialnega prava oz. družbenega življenja'. Blaginja skupnosti ljudi, ki sodelujejo, bo večja, čim manj bo posameznik zase terjal dohodek od svojega dela. Čim več tega zaslužka nameni svojim sodelavcem, tem bolj so njegove lastne potrebe zadovoljene, ne iz svojega dela, ampak iz dela, ki so ga opravili drugi.
To je izrazil v stihih:

Zdravo družbeno življenje se najde,
ko je v ogledalu vsake človeške duše
celotna skupnost najde svoj odsev,
in ko je v skupnosti,
vrlina vsakega živi. Steiner, Temeljno socialno pravo. 

Za Steinerja je svet nedeljiva enotnost. Zavestno pa razlikujemo občutljivo zaznaven videz od formalne narave, ki je dostopna le razmišljanju. Naravoslovje in duhovnost mu pomenita dva  komplementarna pogleda na isti popolni svet. Med potjo naravoslovja potjo  duhovne ga  treninga je odkril skrito enotnost obeh polov naše izkušnje. Resnica je za Steinerja paradoksalno hkrati objektivno odkritje in svobodno ustvarjanje človeškega duha. Naloga našega razumevanja je ustvarjanje 'novega kraljestva' popolnosti resnice.  
V Filozofiji svobode Steiner raziskuje potenciale znotraj razmišljanja: po njegovem mnenju je do svobode mogoče pristopiti le postopoma s pomočjo ustvarjalne dejavnosti mišljenja. Svobodno razmišljanje 1. osvobaja našo voljo od podrejenosti instinktom, 2. zavestno prodira do naše lastne narave in narave sveta, 3. presega vplive dednosti in okolja, 4. samorefleksivno oz. metakognitivno v jeziku nevroznanosti) ustvarja najgloblji, izviren duhovni jaz. Na ta način se je Steiner približal 1. Jungovemu pojmu individualizacije, 2. Husserlovemu bistvogledju in 3. sodobnim naravoslovcem, zlasti kvantnim fizikom, ki prek dosežkov znanosti iščejo duhovno enotnost vesolja.    
Steiner razume enotnost naravnega in duhovnega sveta. Od leta 1900 dalje je predaval o konkretnih podrobnostih duhovnega sveta. V letu 1904 je objavil prvo izmed sistematičnih raziskav o teozofiji. V njej je izhajal iz Goethejevega načina znanstvenega opazovanja, ki mu je sledil že v Filozofiji svobode.  
V letih 1903–1908 je Steiner v reviji Lucifer-Gnosis objavljal eseje o temah, kot so iniciacija, reinkarnacija in karma ter poznavanje nadnaravnega sveta. Nekateri so bili pozneje objavljeni kot knjige 'Kako spoznati višje svetove' (1904/5), 'Kozmični spomin', 'Oris ezoterične znanosti' (1910).
Steinerjeva duhovna znanost sloni na radikalno drugačnih epistemoloških temeljih kot naravoslovne znanosti. Verjel je, da se naravoslovje metodično pravilno, a enostransko  osredotoča na čutne pojave, medtem ko je mistika v svojih metodah nejasna, čeprav želi raziskati notranje duhovno življenje. Antropozofija naj bi uporabljala sistematične metode naravoslovja za odkrivanje duhovnih vsebin.
Za Steinerja vesolje prežema in neprestano preoblikuje ustvarjalna dejavnost nefizičnih procesov in duhovnih bitij. Da bi se človek zavedel objektivne resničnosti teh procesov in bitij, je treba ustvarjalno uresničiti in poustvariti svojo ustvarjalno dejavnost. Tako objektivno duhovno znanje vedno vključuje ustvarjalno notranjo aktivnost. Steiner je artikuliral tri stopnje vsakega ustvarjalnega dejanja:  
1.	Moralna intuicija: sposobnost odkrivanja ali, po možnosti, razvijanja veljavnih etičnih načel;
2.	Moralna domišljija: domišljijska preobrazba takšnih načel v konkreten namen, ki velja za določeno situacijo ( situacijska etika ); in
3.	Moralna tehnika: uresničitev predvidene preobrazbe, odvisno od obvladovanja praktičnih veščin.

Antropozofija odkriva samostojno svobodno individualno duhovno pot. Rezultati   duhoslovnih raziskav pa morajo biti logično razumljivo predstavljeni, tako da jih lahko tisti, ki nimajo  duhovnih izkušenj neodvisno od antropozofije ovrednotijo. Kako naj si posamez niki oblikujejo domišljijo, inspiracijo in intuicijo? Odgovor je 'z vajo svoje naravne spoznavne sposobnosti svobodne ljubezni in sreče. Ljubezen pa je v bistvu eno. Tudi angleški pesnik Blake se zavzema za občutje takšne popolnosti, da vidimo v vsakem  delu  celoto, ocean v kapljici vode. Polnost trenutka je večnost, ki ni več vezana na preteklost in prihodnost. Biti pomeni zanj vse ljubiti oz. biti v ekstazi. 
Steiner v Avtobiografiji opisuje svoje enkratno versko doživetje  obreda maše, ki mu je ostala v spominu kot resnično duhovno srečanje s Kristusom kljub sicer ateističnemu družinskemu življenju. Kot mladostnik Steiner ni imel formalne povezave z organizirano religijo. Po njegovem izjemnem notranjem boju je ta izkušnja dosegla vrhunec v navzočnosti skrivnosti Golgote na najglobljem in slovesnem festivalu znanja. Njegov odnos do krščanstva je ostal v celoti utemeljen na osebnih izkušnjah.  
Steiner opisuje Kristusa kot edinstveno vrtišče in pomen zemeljskih evolucijskih procesov in človeške zgodovine, ki odreši izgon  iz raja. Kristusa je razumel kot bitje, ki združuje in navdihuje vse religije in ne pripada določeni doktrinarni veri. Biti kristjan je za Steinerja iskanje ravnotežja med polarizirajočimi skrajnostmi in sposobnosti izkazovanja svobodne ljubezni.  
Glavna načela Steinerjevega razumevanja krščanske duhovnosti vključujejo:
1.	Kristusovo življenje, ki je osrednjega pomena za vse religije, čeprav ga vsaka imenuje z različnimi imeni.
2.	Vsaka religija je veljavna in resnična za čas in kulturni kontekst, v katerem je nastala.
3.	Zgodovinske oblike krščanstva je treba preoblikovati v smislu stalnega razvoja človeštva.
V Steinerjevi ezoterični kozmologiji je duhovni razvoj človeštva prepleten in neločljivo povezan s kozmološkim razvojem vesolja. Evolucijsko  je človeštvo nastalo iz naravnega sveta. Kristusovo življenje prinaša impulz, ki omogoča presežnost človekove zavesti.  
Steiner je opazovanja duhovnih raziskav štel celo kot bolj zanesljiva kot opazovanja fizične resničnosti. Vendar je menil, da je treba tiste duhovne raziskave, ki so napačne popraviti. Tudi na duhovni ravni ni vse zlato, kar se sveti in vse resnica, kar se za takšno deklarira. Spomnimo se na krive preroke.   
Steiner je v svoje krščanstvo vključeval gnostične elemente, vendar pa drugače kot gnostiki Steiner potrjuje edinstveno in dejansko Kristusovo utelešenje. Eno osrednjih točk razhajanja s konvencionalno krščansko mislijo najdemo v Steinerjevih pogledih na reinkarnacijo in karmo. Steinerju se je zdelo verjetno, da drugi Kristusov prihod ne bo nastal na ponovni fizični ravni, ampak na eterični, duhovni ravni. Poudarjal je, da bo prihodnost od človeštva zahtevala, da prepozna 'duha ljubezni' v vseh njegovih resničnih oblikah ne glede na to, kako se bodo te imenovale. Tradicionalno ime zanjo je Jezus Kristus.  
Nekateri protestantski pastorji so od Steinerja pričakovali, da bo pomagal reformirati krščanstvo. Najprej se je nanj obrnil  Friedrich Rittelmeyer, luteranski pastor. Sledili so mu  bolj protestantski duhovniki in študentje teologije kot pa rimokatoliški duhovniki.  Steiner je svetoval obnovo duhovne moči zakramentov. Poudarjal je tudi svobodo misli in osebni odnos do verskega življenja. Zamislil si je novo sintezo katoliškega in protestantskega pristopa k verskemu življenju. To je označil to kot 'moderno, Janezovo krščanstvo'.  Nastalo gibanje za versko prenovo je bilo znano kot 'krščanska skupnost'.  Temeljilo je na svobodnem odnosu do Kristusa brez dogme in politike. Njegova duhovnost je odprta za moške in za ženske. Tej ideji se danes približujeta t. im. 'napredno in liberalno krščanstvo'.
Steiner je svojo antropozofijo skušal oblikovati kot znanstveno duhovnost, ki naj bi pomagala prenoviti vero. Albert Schweitzer in Steiner sta prevzela življenjsko poslanstvo in si prizadevala za nastanek resnične kulture, ki jo oživlja ideal človeštva. Udeležence sta spodbujala, da postanejo resnično misleča bitja. 
Steiner je menil, da ima vsak narod glede na skupni jezik in kulturo enkratno bistvo, ki ga je imenoval njegova duša ali duh. V narodu je videl kot fizično manifestacijo duhovne evolucije človeštva.  Raso, narodnost, spol in vse dedne dejavnike dosledno podredil posameznim dejavnikom  v razvoju. Verjel je, da posameznikove izkušnje niso vezani na eno samo življenje ali lastnosti fizičnega telesa. Steiner je sem ter tja označil posebne rase, narode in narodnosti na rasističen način, ker je nekatere rase in etnične skupine označil kot cvetoče, druge kot nazadnjaške, namenjene degeneraciji ali izginotju. Vendar se je ob Hitlerjevem vzpenjanju na oblast že v zgodnjih 20. letih obrnil proti rasizmu in je bil zato z nacisti tudi v konfliktu.   
Steiner je vse življenje dosledno poudarjal bistveno duhovno enotnost vseh svetovnih ljudstev. Kritiziral je rasne predsodke, zato je prišel v oster konflikt z nacisti. Prepričan je bil, da je individualna narava vsake osebe višja od vsake rasne, etnične, nacionalne ali verske pripadnosti. To je utemeljeval s teorijo reinkarnacije v različnih narodih in poteh skozi zaporedna življenja. Tako vsak od nas nosi v sebi kulturno dediščino mnogih ras in ljudstev. Pozni Steiner je napovedal, da bo rasa hitro izgubila pomen za prihodnje generacije. Zanj je kultura univerzalna in ni etnično osnovana; iz Goetheja in idealistične filozofije bi se lahko učila katera koli kultura, a še najmanj imperialistična.   Steiner je bil eden izmed zadnjih vsestransko razvitih osebnosti (v socializmu je ta ideal dobil akronim VRO), ker se je ukvarjal z domala vsemi področji duha, ki so bili v 19. stoletju dostopni. 
Seveda se niso s Steinerjevimi nazori vsi strinjali. Anthony Storr je antropozofijo Rudolfa Steinerja ocenil kot ekscentrični in nenavaden sistem prepričanj, ki ga racionalni skeptiki zavračajo. Olav Hammer je ocenil Steinerjev koncept znanstvenega raziskovanja duhovnih pojavov kot scientistističen.  
Tako Steiner kot Jung sta doživela mistično izkušnjo, čeprav načelno nista verjela vanje.  Jung (1875-1961) sam opisuje to, čemur danes pravimo 'obsmrtno doživetje': »Tedaj sem dojel, zakaj govorijo o 'vonju' Svetega Duha, ki napolnjuje prostor. V sobi je bila pneuma neizrekljive 'Svetosti'. Nikoli si ne bi bil mislil, da se lahko kaj takega doživi, da je sploh možna nenehna blaženost. Videnja in doživetja so bila popolnoma realna; vse je bilo pristno in vse je imelo skrajno objektivnost.

Gustav Jung (1997) opisuje svoje mistično doživetje kot blaženost brezčasnega stanja, v katerem so sedanjost, preteklost in prihodnost ena sama objektivna celota. Takšnega stanja občutkov se ne da zamisliti. »Kako si lahko predstavljam, da sem hkrati tak kot predvčerajšnjim, danes in pojutrišnjem? Potem se nekaj še ne bi začelo, nekaj drugega bi bilo najbolj čista sedanjost, nekaj pa bi se bilo že končalo – in vendarle bi bilo vse to eno. Edino, kar bi lahko dojel občutek, bi bila vsota, bleščeča celota, ki vsebuje ravno tako pričakovanje začetka kot presenečenje nad tistim, kar se ravnokar dogaja, in veselje ali razočaranje nad rezultati preteklega. Nepopisna celota, v katero smo vpleteni; in vendar jo zaznavamo s popolno objektivnostjo«. Jung (1997) še nadaljuje: »Ne morem reči, da verjamem. Jaz vem! Imel sem izkušnjo, ko me je zaobjelo nekaj, kar je mnogo močnejše od mene, nekaj, čemur ljudje rečejo Bog.« 

Jung se je avtobiografsko intenzivno soočal z lastnim nezavednim. Njegova Rdeča knjiga (2015) predstavlja neprecenljiv dokument za zanamce, saj nam ponuja vpogled v ozadje njegovega poznejšega znanstvenega dela. Jung je beležil svoje sanje, vizije, fantazije in čustva. Očitno je tudi sam eden izmed sodobnikov, ki iščejo svojo dušo in z njo smisel. Lahko bi rekli, da sodi med bogoiskatelje.  
3. V čem je specifična krščanska duhovnost univerzalna?
Na to vprašanje lahko posredno odgovorimo s primerjavo življenja in učenja Jezusa in Bude. Kaj povezuje in razlikuje Jezusa in Siddhartho Gautamo, ki je po razsvetljenju postal Buda? Jezus in Buda, sta bila rojena iz devic (Gautama iz Maye, Jezus iz Marije). Oba sta bila potujoča pridigarja, brezdomca, ki pri oznanjevanju veselega sporočila (evangelij – dharma) uporabljala sta živi jezik takratnih ljudi (arijsko narečje – aramejščina). Nagovarjala sta predvsem revne množice. Nihče od njiju ni zapustil pisanega vira. Njuni modrosti so sledili učenci. Učila sta, da  nesebična vera v Boga odrešuje od zemeljskih težav. Življenja nista razlagala s teološko-filozofskimi špekulacijami.  Oba sta govorila na gori, se postila v puščavi, delala čudeže, razmnoževala kruh. 

Nakazala sta pot do božjega kraljestva brez teženj po svetni oblasti. Z njunim čistim, svetim zgledom sta odreševala človeka, ki je zaverovan v minljivost sveta in obupan zaradi  pomanjkanja ljubezni do sočloveka. Vztrajno sta kazala pot odrešenja na ravni notranje osvoboditve in spreobrnjenja. Buda je bil utelešeno univerzalno sočutje in miroljubna naklonjenost, Jezus pa je radikalno manifestiral univerzalno ljubezen in dejavno dobrodelnost do bližnjih. Buda je kritiziral brahmane, Jezus pa farizeje in oba zgolj vnanje videze čistosti. Buda pozna štiri resnice in osem smernic, Jezus pa pozna pravo pot. Oba zastopata resnico, luč (v sanskrtu je buda luč) in življenje. Za oba je veselje do življenja pomembnejše od trpljenja in oba sta svoje učence pošiljala v svet, da mu sporočajo to radostno vest.   

Bistvena razlika med Jezusom in Budo je v primerjavi podobe smehljajočega se Bude, sedečega v obliki lotosovega cveta, in podobe trpečega Jezusa, pribitega na križ. Buda je po doživetju razsvetljenja že v času svojega življenja vstopil v nirvano, nato pa kot razsvetljen živel še desetletja, dokler ni končno po smrti vstopil v parinirvano. Živel je sicer z bolečina mi in trpljenjem a pretežno veselo, harmonično in uspešno. Na koncu so ga spoštovali celo vladarji. Umrl je v visoki starosti 80 let zaradi zastrupitve s hrano, obdan s svojimi učenci. Njegovi kipi po vsem svetu pričajo o njegovi spokojnosti, umirjenosti in njegovi globoki harmoniji s svetom in samim seboj. 

Jezus Kristus je povsem drugačen. Umrl je star 33 let, po 3 letnem javnem delovanju. Njegovo življenje je bilo nabito s smrtno nevarnim konfliktom judovskega religiozno-političnega reda. Jezusova zgodba je zgodba o trpljenju, ki se je končala na najbolj grozovit način, s smrtjo na križu. Nič spokojnega in dovršenega ni bilo v njegovem življenju. Ostaja samo fragment, torzo. Ta mož je umrl zasramovan, zaničevan in preklet. Umrl je popolnoma osamljen, njegovi učenci so se razbežali. Zdelo se je, da ga je zapustil celo njegov Bog Oče. Kljub vsemu je bilo to trpljenje dejanje najvišje predanosti in največje ljubezni do Boga in človeka. Jezus izžareva sočutje in ga zapoveduje, moli in počiva sam v sebi in se hkrati popolnoma daruje za druge. 

V Jezusovem življenju najdemo bistveno več podobnosti z Gautamo (Budo) kot pa z radoživim prerokom, vojskovodjem in državnikom  Mohamedom, s Konfucijem, ki se je zavzemal za socialni red in harmonijo med ljudmi in Sokratom, ki se je zavzemal za osebno vero (gr. daimon - vest), kritiko atenske družbe oz. države in pravo vzgojo mladine. 

Hižman Teja (2013) še podrobneje primerja nauke Kristusa in Bude. Ima 13 tabel njunih primerjav. To je dober didaktični pripomoček za hiter vpogled. Približno polovica se jih nanaša na podobnosti oz. vzporednice in polovica na razlike. Zdi se, da je budizem le  miroljubna religija, vendar so v  njej tudi militantne skupine (npr. tibetanska mladina). Po drugi strani pa niti ni religija, ker Buda ni Božji sin. Budizem sprejema vse pripadnike drugih verstev kot predstopnje budizma. Zato daje tudi podlago za novodobno religijo. Za duhovni razvoj je odgovoren vsak sam s svojo disciplino in vztrajnostjo. Ne nudi jim pa takšne opore kot Jezus, ki je Bog z nami – Emannuel. Zdi se, da ima v budizmu ključno vlogo meditacija, v krščanstvu pa molitev. Omenjene strukturne podobnosti pa ne pomenijo, tudi funkcionalnih, ker v različnih kulturnih kontekstih Azije in Evrope delujejo divergentno. V nadaljevanju bomo navajali še veliko subtilnih krščanskih prvin, ki jih Hižmanova ni primerjala.      
   
Krščanska duhovnost diferencira organizacijske oblike že skoraj do nepreglednosti, čeprav njena osnovna svetopisemska vsebina ostaja ista. Tudi Sveto pismo se zaradi odkrivanja nians posameznih izrazov in primerjav z drugimi religijami in spreminjanja živih jezikov vedno znova prevaja. Specifično pa se manifestira v specifičnih okoljih, ki ji dajejo različne poudarke. Skušali smo izluščiti splošne značilnosti, ki pa dobijo v religiozni praksi posebne poudarke. Tako pravoslavni kar najbolj poudarjajo pomen Marije – bogorodice, protestanti pa v najmanjši meri.  Za krščansko duhovnost so značilni troedini Bog (Oče, Sin in Sveti Duh), vera, upanje in ljubezen kot zastonjski dar, usmiljenje, empatija (nlat. empathia, iz gr. empátheia, strast), milost, odpuščanje, deset božjih zapovedi, življenje, luč, notranjost,.... Na Sveto trojico se sklicujeta Stara in Nova zaveza. Ideja o božanski trojici ( triadi ) obstaja tudi v drugih religijah, npr.  v  staroegipčanski  z  Ozirisom,  Izido  in  Horusom.  Tudi  hinduizem pozna trojico bogov Brahma, Višnu in Šiva. Najdemo jo tudi v antropološki strukturi človeka kot telo, duša, duh, v tričlenski dialektiki po shemi: teza, antiteza, sinteza. Žalec (2010, str. 103-110) analizira značilnosti krščanskega duha, ki izhajajo iz pojma (troedine) osebe pri Berdjajevu. Prav tako kot oseba tudi duh nista objektni, ampak sta subjektivni, notranji, globinski, integrativen in simbolni odnos. Nevidni duh ima kot 'spiritus agens' vidne učinkuje. Od helenističnih poskusov dalje obstaja težnja, da bi pogansko in krščansko duhovnost združevali, vendar pa je pri tem potrebna velika previdnost. V bistvu gre za poskuse redukcije Kristusa kot Boga-človeka bodisi na Boga, bodisi na modrega človeka.  Mi sami ne moremo ločiti zrna od plevela. Lahko pa ju razlikujemo in molimo za zmago dobrega nad zlim.

Kako danes razumeti božjo previdnost? Stvarstvo ima svojo lastno dobroto in popolnost, vendar ni prišlo iz Stvarnikovih rok v celoti dokončano. Ustvarjeno je 'v stanju poti' (lat. 'in statu viae') naproti poslednji popolnosti, ki jo je treba še doseči in za katero ga je namenil Bog. Če Bog dopusti, da se nam kaj slabega zgodi, nas tako opozori na možnost še večjih nezgod.

Ker Sveti Duh veje, kjer hoče, ni le tolažnik, je duh veselja, usmiljenja. Origen govori o teologiji duhovnih čutil. Sadovi Svetega duha so: ljubezen, veselje, mir, potrpežljivost, blagost, dobrotljivost, zvestoba, krotkost, samoobvladovanje. (Gal, 5, 22-23) Način dosega nja naštetih vrednot je v multifunkcionalnem samoobvladovanju. Ene brez druge ni, tako kot eden brez drugega ne dosežemo vzajemnosti in solidarnosti. V tem je tudi integrativno pedagoški princip. Za duh krščanstva so značilne lastnosti veselje, svoboda, lepota, dobrota. Čistost pomeni ljubiti osebo zaradi nje same. Čistost  je duhovna energija, ki ljubezen osvobaja od sebičnosti in nasilnosti.   

Posvetni duh je duh časa (nem. Zeitgeist), ker se ravna po logiki sveta, Sveti duh se pa ravna po božji logiki oz. logosu križa. Kristjani postajamo čedalje manj posvetni in čedalje bolj božji. Posvetni čas je v božjem času oz. večnosti. Božja logika je logika pozitivnih nasprotij: krivo postane ravno, žalostni bodo potolaženi, … Spiteris (2000, str. 58) povzame dialektiko krščanske duhovnosti takole: »umiramo, ko se rojevamo; kraljujemo, ko služimo, svobodni smo, ko pozabljamo nase, življenje pridobimo, ko ga izgubimo«. Ljubezen je zastonjski dar.  Če želimo živeti v skladu s Svetim Duhom, je treba po svetem Avguštinu ohraniti svobodo ljubezni, ljubiti resnico evangelija in se zavzemati za edinost.  Cerkev je po Svetem Duhu 1. ena, 2. sveta, 3. katoliška, 4. apostolska.  Sveti Duh nas po anamnezi usmerja v prihodnost odrešenja. Sveti Duh združuje (gr. symballein - združevati), zli duh (gr. diabolein – razdvajati, deliti) pa razdvaja, deli v rimskem smislu divide et impera. 
 
S spreminjanjem duhovnosti se spreminjajo tudi njene definicije. Večji del antičnih duhovnih kultur je še sestavina naše podzavesti, ki jo šele postopno odkrivamo.  Kako razlikovati navidezno duhovnost in pristno duhovnost?  Po eni strani je to, kar je za nekoga navidezno za drugega pristno, po drugi strani pa ni, ker je Bog absolutni duh in je že po prvi božji zapovedi nezamenljiv. 

Ko Cerkev oznanja to, kar je zastonj prejela (prim. Mt 10,8; Apd 3,6), lahko deli z vsemi in zlasti mladimi pot in resnico, ki vodita do smisla bivanja na tej zemlji. Jezus Kristus, ki je za nas umrl in vstal, se daruje za našo svobodo in nas vabi, da iščemo, odkrivamo in oznanjamo ta pravi in polni smisel. Papež Frančišek (2018) nagovarja mlade naj se ne bojijo Kristusa in njegove Cerkve. V njiju se skriva zaklad, ki napolnjuje življenje z veseljem. Avtobiografsko izhaja iz lastne izkušnje: po zaslugi vere je našel odgovor na svoje sanje in moč, da jih uresniči.  V Argentini je videl veliko bolečine in revščine, ki je izmaličila obraze številnih bratov in sester. Za tiste, ki smo z Jezusom, je vse zlo le izziv k večji ljubezni. Številni (mladi in stari) možje in žene so se iz ljubezni do evangelija velikodušno žrtvovali za svoje brate in sestre, včasih celo do mučeništva. Iz Jezusovega križa se učimo logike Božjega darovanja samih sebe (prim. 1 Kor 1,17-25) kot oblike oznanjevanja evangelija za življenje sveta (prim. Jn 3,16). Ko vnema Kristusova ljubezen, použiva tistega, ki gorí, ter krepi tistega, ki ga ljubi; ga razsvetljuje in greje (prim. 2 Kor 5,14). V šoli svetnikov, ki nam odpirajo obsežna Božja obzorja, nas vabi, da se v vsaki situaciji vprašate: »Kaj bi storil Kristus na mojem mestu?« Brez tega vprašanja in pripravljalne molitve ne slišimo božjega odgovora.  

Poslani smo, da posredujemo evangelij vsem. Mladi po srcu se odpiramo v življenje. Rast v milosti vere nas prevzema v tok mnogih generacij pričevalcev, v katerem modrost tistih, ki imajo izkušnje, postane pričevanje in spodbuda za tiste, ki se odpirajo prihodnosti. Cerkev gradi medgeneracijske mostove v sobivanju različnih življenjskih obdobij, v katerih vera v Boga in ljubezen do bližnjega predstavljata dejavnika globoke povezanosti. Na svoji poti za Kristusom, samim seboj in svetom smo po eni strani na poti k začetku, kjer smo z rojstvom pot začeli in h koncu v onostranstvo. Veselimo se zmage nad zlom v Gospodu.      

Mir je simbol življenja (Neumann, 2001, str. 217-261). Neumann raziskuje pomene miru v različnih jezikih. Opazi, da gre za uravnoteženo skladnost nasprotij. Duh se z nami igra, dokler se mu upiramo. Mi in svet (rus. 'mir' pomeni mir in svet) si sopripadamo v miru. Ta mir ni mrtev, ampak je dinamičen, ustvarjamo ga z medsebojnim pretokom energije, upanja in ljubezni. To je obenem nastajanje psihosocialne in duhovne realnosti. Do duhovnega miru človek sam ne zna priti, zato Jezus pravi »svoj mir vam dam«. Gre za božje-človeško soustvarjanje miru.

Schwikart (2010) je prepričan, da brez dejstva človekove smrti ne bi bilo verstev. Zato jo  krščanstvo, budizem, islam in hinduizem, itd. na specifičen način povezujejo z večnim duhovnim življenjem. Smrt razumejo kot del tega življenja. Krščanstvo je zastopa duh požrtvovalnosti. Gospod je uničil Sodomo, ker ni bilo v njej niti deset pravičnih, nato pa še Jeruzalem, ker v njem ni bilo niti enega. Nato je poslal svojega Sina, da bi s svojo nedolžnostjo odrešil grešni svet. V krščanski duhovnosti ima prednost notranji človek pred zunanjim, zgolj telesnim človekom. V času 'hitrega tempa življenja pozabljamo, da duhovni odnosi nastajajo počasi. Današnja nestrpnost, da moram vse takoj dobiti, to razsežnost zamegljuje. 

Specifičnost krščanstva je že v sami razlagi začetka stvarjenja. »V začetku je bila Beseda in Beseda je bila pri Bogu in Beseda je bila Bog. Ta je bila v začetku pri Bogu. Vse je nastalo po njej in brez nje ni nastalo nič, kar je nastalo. V njej je bilo življenje in življenje je bilo luč ljudi. In luč sveti v temi, a tema je ni sprejela.« (Jn 1,1-5) Začetek božjega stvarjenja ni bil naključen, ampak z namenom, da bi bil svet dober. To je bila Beseda ljubezni, da bi se ljudje ljubili med seboj. Zato je krščanstvo tako religija ljubezni kot je religija Besede razodetja.  

Največji dar Boga je, da Sveti Duh, ki ima veliko vlog, funkcij in dejavnosti, prebiva v nas. Deluje v srcu vseh ljudi vsepovsod. Jezus je poslal Svetega Duha na svet, da »bo ovrgel svet glede greha, pravičnosti in sodbe« (Jn, 16,7–11). Sveti Duh uporabi Božjo resnico v našem umu, da bi nas s poštenimi in z zadostnimi argumenti prepričal o naši  grešnosti. Ko si to priznamo, se pokesamo in z obnovljeno vero v Jezusa Kristusa pridemo do odrešitve.

Kako po odrešujoči veri v Kristusa, pripadamo Bogu? To se zgodi, ker se Sveti Duh za vedno naseli v naše srce. V nas zagotovi obljubo naše večne odrešitve kot Božjih otrok. Jezus je poslal Svetega Duha, da je naš pomočnik, tolažnik in vodnik. Jezus je dejal »… jaz bom prosil Očeta in dal vam bo drugega Tolažnika, da bo ostal pri vas vekomaj« (Jn, 14, 16). Tolažnik je 'tisti, ki je poklican zraven' in vsebuje idejo tistega, ki spodbuja in opominja. Pripadamo Bogu, ker se Sveti Duh za vedno naseli v srce vseh kristjanov (Pismo Rimljanom 8,9; Prvo pismo Korinčanom 6,19–20; 12,13). Njegova prisotnost v nas nam omogoča, da razumemo in razlagamo božjo besedo v Svetem pismo. Jezus je rekel svojim apostolom: »Ko pa pride on, Duh resnice, vas bo uvedel v vso resnico« (Jn, 16,13). Cerkve so zbrale ta apostolska pisanja o resnici, navdihnjeni od Duha, v  Svetem pismu. Sveti Duh razsvetljuje naše srce in um, da bi razumeli in uporabili Sveto pismo. Vodi nas po vseh duhovnih poteh. V današnjem duhovnem blodnjaku je zelo potrebna orientacija, ki jo najdemo v navdihujočem branju Svetega pisma. Sveti Duh nas prepriča o Kristusovi božji naravi  in utelešenju, njegovem poslanstvu, trpljenju, smrti, vstajenju in vnebohodu, poveličanju na Božji desnici in o njegovi vlogi kot sodniku vseh živih in mrtvih. Sveti Duh daje slavo Kristusu v vsem (Jn, 16,14), opremi in usposobi nas za služenje. Prvo pismo Korinčanom 12 opisuje duhovne darove Svetega duha, dane kristjanom, da bi lahko Cerkev delovala kot Kristusovo telo na zemlji. Ko prebiva v nas, nas posvečuje in preobraža. Njegovi sadovi so ljubezen, veselje, mir, potrpežljivost, blagost, dobrotljivost, zvestoba, krotkost in samoobvladanje (Pismo Galačanom 5,22–23). To je razlog za naše veselje in tolažbo. Jezus nas vabi, naj odrinemo na globoko, spodbuja nas, naj podelimo tveganje, naj pustimo svoje egoizme in mu sledimo; naj opustimo strahove. Molitev k Sveti trojici vse to vključuje. Prave vrednote so pravzaprav darovi Svetega duha.    

»Iščite najprej nebeško kraljestvo, vse drugo vam bo navrženo« (Lk 12, 22-34). Ko se ozremo naj prej navzgor po božjo pomoč, in ne pa gledamo to, kar nas moti, zaupamo v Boga. Pater Marko Ivan Rupnik (2018) opisuje smer papeža Frančiška na področju duhovne teologije. Poseben poudarek je namenjen ponovnemu ovrednotenju občestvenosti v odnosih, saj Bog kliče človeški rod k 'bivanju po Duhu'. Duhovni človek živi večplastno v čutenju, besedah in dejanjih. Duhovno živimo v drugem in v Kristusu  tako da Kristus živi v nas. 

Vera v moč večne zastonjske ljubezni, ki prehaja v Božji spomin, nas preoblikuje.  Rupnik (2005, 31) meni, da ekstatična ljubezen (lat. ex-statis  - stati iz sebe) izčrpava, rani, uničuje. Rupnik je prepričan, da bo individualizem počasi premagan. Lepota je uresničena ljubezen. Resnica ljubi simbolno govorico. V njej je prostor za svobodno pripadnost in  sprejetje. Lepota je 'telo dobrega'. Resnica ustvarja lepoto, sicer je to fanatizem, ki  nas je sposoben pohoditi. Duhovnost pomeni občestvenost.  Povejmo sebi in drugemu lepo in dobro resnico, da sledimo oznanilu Svete trojice v smislu 'ljubeče ljubljene ljubezni'.  Pri tem je Oče tisti, ki ljubi, Sin je ljubljen in Sveti duh je ljubezen sama. 

»Duhovno življenje pomeni sodelovanje pri poveličanju, da bo raslo 'poveličano telo' notranjega človeka, ki prevzame skrb za zemeljskega človeka« (Rupnik, 2005, 37). 
Ljubezen objema, kakor da ne bi objemala, povezuje, kakor da to ne bi in združuje, ne da bi prisilila. Samo Bog oče ve, kako ljubezen lahko prodre v srce, da jo sprejme. 

Poznamo več oblik molitev, ki se stekajo na 'formulo TIP – trkajte, iščite, prosite'. Kljub temu nekateri dvomijo, da Bog odgovarja na njihove molitve. Bog ni slaboslišen in odgovarja. Preverimo pa, ali smo čistega duha in ali celostno molimo.  'Spreobrniti se je treba od resnice, ki služi nam k Resnici, ki ji služimo mi' (Maritain). Bog je skrivnost. Mistiki trdijo: 'če bi Boga spoznal, bi bil jaz on.' 

Papež Frančišek je dne 21. 10. 2018 za misijonsko nedeljo prebral naslednji evangeljski odlomek (prim. Mr 10, 35-45), ki opisuje Jezusa, ki še enkrat in z veliko potrpežljivostjo skuša 'popraviti' svoje učence, ko jih spreobrača iz miselnosti sveta v Božjo miselnost. Priložnost za to sta mu dala brata Jakob in Janez, ki ju je Jezus srečal in ju poklical naj hodita za njim. Pripadata skupini 12ih apostolov. Zato sta na poti proti Jeruzalemu nanj naslovila njuno prošnjo. »Daj nama, da bova sedela v tvoji slavi, eden na tvoji desnici in eden na tvoji levici.« (v. 37). Jezus ve, da sta Jakob in Janez navdušena za 'nebeško  kraljestvo'. Ve pa tudi, da so njuna pričakovanja 'okužena s posvetnim duhom'. Zato je odgovoril: »Ne vesta, kaj prosita« (v. 38). Onadva sta govorila o »prestolih slave«, na katerih bi sedela ob Kristusu Kralju, Jezus govori o kelihu, ki ga je potrebno piti, ter o krstu, ki ga je potrebno prejeti, torej o svojem trpljenju in smrti. Jezus jima vnaprej napove, da bosta pila njegov kelih in prejela njegov krst. To pomeni, da bosta tudi onadva kakor tudi drugi apostoli soudeležena pri njegovem križu, ko bo prišla njuna ura. Zato Jezus zaključi: »Sedežev na moji desnici ali na moji levici pa ne dodeljujem jaz, ampak so za tiste, ki jim je pripravljeno« (v. 40). Kot bi rekel, sedaj hodita za menoj ter se učita pot ljubezni »na kateri se izgublja«, za nagrado pa bo poskrbel nebeški Oče. Bog Oče se razveseli Sinovega krsta v Jordanu: »Ti si moj ljubljeni Sin, nad teboj imam veselje« (Mr 1,11). Tako se razveseli tudi slehernega našega krsta, po katerem smo poklicani, da pričujemo za tistega, ki nas je poklical iz teme v svetlobo.

Vsakdanji križ ima več oblik, kot so: bolezen, izguba službe, nezmožnost urediti družin ske ali službene težave, občutek nemoči, ker nam ne uspe vzpostaviti iskrenih odnosov, občutek nemoči ob velikih svetovnih spopadih,  ogorčenje zaradi vedno novih škandalov v naši družbi ipd. Največje odkritje dveh tisočletij krščanstva je v tem, da v vsaki bolečini, naj si bo v duševni, duhovni ali telesni, najdemo Jezusa, kajti on je v kriku največje zapuščenosti na križu: »Moj Bog, moj Bog, zakaj si me zapustil« (Mt 27,46), sprejel nase vse oblike trpljenja. Kadar zavestno objamemo svoj križ, objamemo od mrtvih vstalega Jezusa. V tem je naše uresničenje in naše vstajenje. 

Gre tudi za vprašanje podpore, pomoči. Igino Giordani je v trpljenju spoznal, da je križ lažji, če pustimo Jezusu, da nam ga pomaga nositi in še lažji, če ga nosimo skupaj. Kakor je Jezus dopustil, da mu je Simon iz Cirene pomagal nositi križ, tako ga tudi mi v trpljenju prosimo za pomoč. Tedaj postajamo drugi Kristus in postajamo njegovi pravi učenci. Križ je tedaj za nas, kakor za Kristusa Božja moč, pot do Vstajenja. V vsaki slabosti bomo našli moč, v vsaki temi luč, v vsaki smrti  življenje, ker bo z nami  Jezus - življenje našega življenja.

Jezus je resnično umrl za vse. V tem je vesoljnost in subjektivnost. V križu se razodeva zastonjska in milosrčna ljubezen Boga. To ljubezen je Pavel izkusil predvsem sam na sebi (prim Gal 2,20), ko je iz grešnika postal vernik, iz preganjalca apostol. Vsak je v novem življenju izkušal, da je bilo zveličanje 'milost', da je vse izviralo iz Kristusove smrti in ne iz njegovih zaslug. 'Evangelij milosti' je bil zanj postal edini način, kako je treba razumeti križ. Njegovi novi sogovorniki so postali Judje, ki so upali v zveliča nje za svoja dela, nato so bili Grki, ki so svojo človeško modrost postavljali pred pomen križa in nazadnje so bile tiste skupine 'krivih učiteljev', ki so si 'uskladili' predstavo o krščanstvu s svojimi življenjskimi vzorci. Ker tudi sodobniki še tako razmišljajo, so Pavlova Pisma Rimljanom, Korinčanom, Galačanom, Filipljanom, Efežanom, Kološanom, Hebrejcem, Tesaloničanm, Timoteju, Titu, Filemonu,… aktualna tudi danes.

Križ je znamenje zveličanja. Za svetega Pavla ima križ predstavlja žarišče njegove teologije. 'Križ' pomeni 'zveličanje in milost' za vsakega. Je prvotna sestavina apostolskega  oznanjeva nja. Tako sta se npr.  pred Cerkvijo v Korintu širila nered in pohujšanje zaradi  zaskrbljujoče notranje razklanosti občestva. Pavel pa skupnosti ne prepričuje z retoričnimi spretnostmi in modrostjo, marveč z oznanjevanjem križanega Kristusa. Njegova moč ni v prepričevanju, marveč obratno, v slabotnosti in trepetu človeka, ki zaupa samo v »božjo moč« (prim. 1 Kor 2,1–4). Križ je na osnovi vsega, kar predstavlja, pohujšanje in nespamet. Pavel to podkrepi z besedami: »Kajti beseda o križu je tistim, ki se pogubljajo, nespamet; nam pa, ki smo na poti zveličanja, je božja moč. Ker namreč svet po svoji modrosti ni spoznal Boga v njegovi modrosti, je Bog sklenil vse, ki verujejo, rešiti po nespameti oznanjevanja. Judje zahtevajo znamenja, Grki iščejo modrost. Mi pa nasprotno oznanjamo Kristusa kot Križanega: za Jude pohujšanje, za pogane nespamet« (1 Kor 1,18–23).

Pavel se obrača na prve krščanske občine, ki že vedo, da je Jezus vstal in da živi. Prek Pisem skupinam in posameznikom tudi vse nas spominja, da je Vstali vedno tisti, ki je bil križan. 'Pohujšanje' in 'nespamet' križa sta ravno v tem, da je prav tam, kjer se zdi, da je samo polomija, bolečina in poraz, vsa moč brezmejne božje ljubezni, ker je križ izraz ljubezni. Ljubezen pa je prava moč, ki se razodeva prav v tej navidezni slabotnosti. Za Jude je križ škandal (gr. skandalon'), kar pomeni 'zanka ali kamen spotike'. Zdi se, da križ predstavlja oviro za pobožnega Izraelca, ki mu je težko najti nekaj podobnega najti v Svetem pismu. Pavel tu pogumno pove, da je to, kar je na kocki, zelo visoko – življenje, povzdignjeno v nebeško kraljestvo. 

Sprejeti Kristusov križ torej pomeni, napraviti globok preobrat v svojem odnosu do Boga. Če torej Judje najdejo razlog za odklanjanje križa v razodetju, se pravi v zvestobi do Boga očetov, pa je za Grke, se pravi za pogane, merilo presoje za upor proti križu razumen. Za slednje je namreč križ »moría«, nespamet, dobesedno plehkost, se pravi jed brez soli; bolj kakor zmota je torej križ žalitev zdravega človeškega razuma.

Pavel večkrat doživlja grenko izkušnjo odklanjanja krščanskega oznanila, ki so ga imeli za 'plehko', brez pomena in ne vrednega časti, da bi ga upoštevali na ravni razuma. Za tistega, ki je kakor Stari Grki videl popolnost v duhu, v čistem mišljenju, je bilo nesprejemljivo že to, da bi Bog mogel postati človek. Povsem nepredstavljivo pa je bilo nato verjeti, da bi mogel Bog končati na križu! Vidimo, kako je ta starogrška miselnost tudi splošna miselnost našega časa. 

Grški izraz 'apátheia' pomeni neobčutljivost in spokojnost v smislu odsotnosti strasti v Bogu. Nanaša se na Atence, ki so rekli Pavlu: »O tem te bomo poslušali drugič« (Apd 17,23), ko so ga slišali govoriti o vstajenju mrtvih. Zanje je obstajala popolnost v osvoboditvi od telesa, ki so ga imeli za ječo. Niso mogli razumeti, da si kdo po smrti spet privzame telo. V antični kulturi očitno ni bilo prostora za sporočilo o Bogu, ki je postal meso. Celoten dogodek 'Jezusa iz Nazareta' se jim je zdel prazen in križ je bil v tem je bil najbolj izpostavljen kritiki. 

Sveti Pavel  je prav križ izpostavil kot bistvo svojega oznanjevanja. Križ razodeva »božjo moč« (prim. 1 Kor 1,24). Razodeva božjo ljubezen: »Kar je pri Bogu nespametno, je modrejše od ljudi, in kar je pri Bogu slabotno, je močnejše od ljudi« (1 Kor 1,25). V zgodovini je zmagoval križ in ne modrost, ki se upira križu. Križani je resnično razodel, da je Bog moč ljubezni, ki gre do križa, da bi odrešila človeka. Na prvi pogled se nam zdi to  slabotno. Križ po eni strani razkriva slabotnost človeka in po drugi strani resnično božjo moč, popolno zastonjskost ljubezni. To občutje sveti Pavel pričuje na raznih mestih svoje duhovne poti. Ta pričevanja so postala za vsakega Jezusovega učenca natančne navezovalne in oporne točke: Gospod pa »mi je rekel: Dovolj ti je moja milost; kajti milost izkazuje svojo moč v slabotnosti« (2 Kor 12,9); ali: »Bog si je izvolil, kar je na svetu preprostega in zasramovanega: to, kar ni nič, da bi uničil to, kar nekaj je« (1 Kor 1,28). Pavel je tako poistoveten s Kristusom, da ga živi sredi tolikih preizkušenj (prim. Gal 1,4; 2,20). 

Spravo za greh je sveti Pavel v Drugem pismu Korinčanom (5,14–21) pojasnil z dvema stališčema. Po eni strani nas je brezgrešni Kristus odkupil za grehe (v. 21), ko je umrl za vse (v. 14). Po drugi strani pa nas je Bog spravil s seboj, ko nam ni prišteval naših prestopkov (v. 18–20). Na osnovi te 'službe sprave' smo odkupljeni vsakega suženjstva (prim. 1 Kor 6, 20; 7, 23). Tudi mi moramo stopiti v 'službo sprave', ki vselej predpostavlja odpoved naši vzvišenosti. Odpovemo se sebi v ponižnosti ljubezni. Vsi moramo oblikovati svoje življenje v skladu s to resnično modrostjo: ne živeti sami zase, marveč v veri v tistega Boga, o katerem lahko rečemo: »Ljubil me je in samega sebe je daroval zame.«

Jezus nam je dal lekcijo, ki velja za vse kristjane: »Veste, da tisti, ki veljajo za vladarje narodov, gospodujejo nad njimi in da njihovi velikaši izvajajo nad njimi oblast. Med vami pa naj ne bo tako, ampak kdor hoče postati velik med vami, naj bo vaš strežnik, in kdor hoče biti prvi med vami, naj bo vsem služabnik« (v. 42). Medtem ko si mogotci tega sveta utrjujejo oblast, Bog izbere neudoben prestol, križ, s katerega se kraljuje tako, da se žrtvuje življenje. »Sin človekov«, pravi Jezus, »ni prišel, da bi mu stregli, ampak da bi stregel in dal svoje življenje v odkupnino za mnoge« (v. 45). Zato učencem na zadnji večerji umiva noge.

Značilno za avtokratske politike je, da bi bil vsak izmed njih najraje vladar za več mandatov. Zanje je politika zelo lahko odločanje, kar spominja na Hayekovo diagnozo 'neznosne lahkost bivanja'. Rowe (2000) se sprašuje, zakaj rabimo sovražnike. Za to držo najdemo  razne motive v osebnih ranah, travmah, ki vodijo v sadomazohizem. Dokler nismo postali mi sami, resnično svobodni, smo prepričani, da nimamo boljše izbire. Možen je svet brez sovražnikov, vendar je težko dosegljiv. Rowe ga predvideva, če se ga (vseživljenjsko) učimo. Jezus nam pomaga, če ga prosimo, da prenehamo sovražiti in grešiti. 

Pot služenja je najučinkovitejše zdravilo proti bolezni iskanja prvih mest, povzpetništva. To okužuje številne človeške kontekste in ne prizanaša kristjanom, Božjemu ljudstvu in tudi ne cerkveni hierarhiji. Zato kot Kristusovi učenci sprejmimo ta evangelij kot klic k spreobrnjenju, da bomo s pogumom in velikodušnostjo pričevali Cerkev, ki se sklanja k nogam zadnjih, da bi jim z ljubeznijo in preprostostjo služila. 

Berger (2011)  prepozna bistvo krščanskega sporočila Nove zaveze v treh stavkih. V svetem tekstu se pojavijo v aramejščini, ki naj bi jo govorili Jezus in apostoli, in sicer: 
1. Talita kum! (»Deklica, vstani!«), 
2. Elí, Elí, lemá sabhtani? (»Moj Bog, Moj Bog, zakaj si me zapustil?«) in 
3. Maranatha! (»Pridi, Gospod!«). 
v Kristusovem trpljenju in smrti na križu se je na skrajni točki božjega ponižanja v svetu sprostil neizmerno močan proces odrešenja. S tem, ko Bog deli vso bolečino stvarstva,  sproži njeno popravljanje. Kristus se bo vrnil kot zmagovalec in obnovil vse stvarstvo. 
Zakaj je nebeško kraljestvo vredno največ? Iz evangelija po Mateju (Mt 13,44-46) povzemamo: »Tisti čas je rekel Jezus množicam: Nebeško kraljestvo je podobno zakladu, skritemu na njivi, ki ga je človek našel in skril; in od veselja nad njim gre in proda vse, kar ima, ter kupi tisto njivo. Tudi je nebeško kraljestvo podobno trgovcu, ki je iskal lepih biserov. Ko je našel dragocen biser, je šel in prodal vse, kar je imel, in ga je kupil.« Nebeško kraljestvo je najpomembnejše, ker je vse je zamenljivo in minljivo, razen njega samega. Videti je, da se mora vsaka generacija o tem posebej prepričati. Nikomur to spoznanje ni prizaneseno, pač pa bi sam sebi in drugim prizanesel vse drugo.     
Bog, ki premaguje smrt, bo vse naše in tuje zlo preživel, tako kot bo preživel tudi v naših slabih odnosih in nerešljivih ali konfliktnih situacijah. Dovolimo mu, da premaga naš odpor, naše sovraštvo in sovraštvo drugih do nas, vse, v čemer kot ljudje umiramo. Spominjajmo se Boga, ki premaguje smrt v vsaki situaciji dneva, pri vsaki misli, pri vsaki odločitvi. To je za Chiaro Lubich (2002) življenje v vsakem sedanjem trenutku. To gradi našo identiteto, naše upanje, naše veselje. Ker ga živimo iz 'vsega srca', je izpolnjen z božjim časom v človeškem. Zato Jezus pravi 'brez mene ne morete ničesar storiti' in »To je moje telo, ki se daje za vas. To delajte v moj spomin. Prav tako je po večerji vzel tudi kelih in rekel: »Ta kelih je nova zaveza v moji krvi, ki se preliva za vas.« (Lk, 20, 15-22) Jezus odhaja v nebesa, da bi mi premagali strah pred odgovorno svobodo odraslih. Zaupa nam, da bi mi zaupali njemu.  Učenci ga kot božji otroci sprašujejo »Gospod, ne vemo, kam greš. Kako bi mogli poznati pot? Gospod, pokaži nam Očeta in zadosti nam bo.« (Jn 14,5.8)  

Chiara Lubich (2007) meni, da si Jezus sam prizadeva ozdravljati naše srce trde sebičnosti, želi napolniti našo osamljenost in okrepiti naše delovanje. Pri razodetju svojega veličastva na gori Tabor Jezus želi prepričati nesrečne, da se ne vdajo v usodo in jim obljublja plačilo v nebesih. Misli tudi na sedanjost. Njegovo kraljestvo je namreč že tu, čeprav še ne v dokončni obliki. Navzoče je v Jezusu, ki je s svojim Vstajenjem od ene najbolj bridkih smrti premagal smrt. Navzoče je tudi v nas, v srcih nas kristjanov: Bog je v nas. Sveta Trojica prebiva v nas. Jezusov blagor se lahko uresničuje že sedaj, če dobimo novo moč za prenašanje  preizkušnje. Obenem pa tudi drugim pomagamo, da premagajo svoje muke; da nanje gledajo tako, kakor je gledal Jezus in jih sprejmejo kot sredstvo odrešenja.

Dekalog 10ih božjih zapovedi je aktualen še danes. Te zapovedi so: 
1. Jaz sem Gospod, tvoj Bog, ki sem te izpeljal iz egiptovske dežele, iz hiše sužnosti. Ne imej drugih bogov poleg mene!
2. Ne delaj si rezane podobe in ničesar, kar bi imelo obliko tega, kar je zgoraj na nebu, spodaj na zemlji ali v vodah pod zemljo! Ne priklanjaj se jim in jim ne služi, kajti jaz, 
3. Gospod, tvoj Bog, sem ljubosumen Bog, ki obiskujem krivdo očetov na sinovih, na tretjih in na četrtih, tistih, ki me sovražijo, toda izkazujem dobroto tisočem, tistim, ki me ljubijo in izpolnjujejo moje zapovedi.
4. Ne izgovarjaj po nemarnem imena Gospoda, svojega Boga, kajti Gospod ne bo pustil brez kazni tistega, ki po nemarnem izgovarja njegovo ime!
5. Spominjaj se sobotnega dne in ga posvečuj! Šest dni delaj in opravljaj vsa svoja dela, sedmi dan pa je sobota za Gospoda, tvojega Boga: ne opravljaj nobenega dela, ne ti ne tvoj sin ne hči ne hlapec ne dekla ne živina ne tujec, ki biva znotraj tvojih vrat! Kajti v šestih dneh je Gospod naredil nebo in zemljo, morje in vse, kar je v njih, sedmi dan pa je počival. Zato je Gospod blagoslovil sobotni dan in ga posvetil.
6. Spoštuj očeta in mater, da se podaljšajo tvoji dnevi na zemlji, ki ti jo daje Gospod, tvoj Bog!
7. Ne ubijaj!
8. Ne prešuštvuj!
9. Ne kradi!
10. Ne pričaj po krivem proti svojemu bližnjemu! Ne žêli hiše svojega bližnjega! Ne žêli žene svojega bližnjega ne njegovega hlapca in dekle, ne njegovega vola in osla, ne česar koli, kar pripada tvojemu bližnjemu!

Grün (2011) na kratko opisuje, kako so se interpretacije božjih zapovedi spreminjale od njihovega nastanka dalje. Prizna, da so po vojni starši božjo zapoved 'spoštuj očeta in mater, da boš dolgo živel in ti bo dobro na zemlji zlorabljali kot sestavino vzgoje za poslušnost. Vendar zaradi te prisile otroci marsikdaj nismo spoštovali niti njih niti sebe. Če  koga silimo v duhovnost, postane njen namen strah in ne ljubezen.      

Sedem zapovedi se nanaša na medčloveške odnose, ki obsegajo tudi tri načela univerzalnega etosa. Prve tri zapovedi se nanašajo na človekov odnos do Boga oz. v celoti le prvi dve, ker posvečevanje Gospodovega dne (3. zapoved) obsega tudi spoštovanje človekovega dostojanstva, da ni le govoreči stroj, vpet v boj za golo preživetje, ampak tudi bitje duha. Za neverujoče ali agnostike načelo svetosti življenja ne zahteva le spoštovanja človeškega, ampak vsakršnega življenja, temeljnih zakonitosti in vrednot življenja kot takega, izvora in podstati življenja. Za vernika vključuje svetost življenja tudi vero v Boga. 

Zakoni Božjega kraljestva prepovejo človeku napačno ravnanje in mu zapovedujejo pravo. Biblija na primer pravi: »Ljubi Jehova, svojega Boga, z vsem svojim srcem, z vso svojo dušo in z vsem svojim umom. To je največja in prva zapoved. Druga, ki je tej podobna, pa je: Ljubi svojega bližnjega kakor samega sebe.« (Matej 22:37–39) Ljubezen do Boga in bližnjih podložnike kraljestva spodbuja, da delajo tako, kot je najboljše za druge. Božje kraljestvo ima za svoje podložnike visoka merila, vendar pa ljudi tudi poučuje, kako živeti po teh njih. (Izaija 48:17, 18)

7. novembra 2017 je štirikratni doktor Jože Krašovec razlagal nosilne teme Svetega pisma. Te so 
1. Kozmološka v smislu Stvarjenja Boga kot Stvarnika, 
2. Socialna v smislu medsebojnih odnosov in 
3. Personalna v smislu posameznikovega odnosa do Boga.  

V okviru svetopisemskega maratona je predaval tudi na temo 'ljubezen nikoli ne mine.   Krašovec navaja primere, ki nam postopno pojasnijo, v katerih primerih stališča sv. Pavla držijo, kdaj pa ne. Ljubezen nikoli ne mine v oceanu neskončnega božjega usmiljenja.

Ob Pavlovem slavospevu ljubezni se vedno znova lahko učimo tega, kakšna mora biti naša ljubezen, da si pridobimo vstopnico za nebesa. Imamo dovolj priložnosti, da živimo Jezusovo zapoved: »Ljubi svojega bližnjega kakor samega sebe.«  (Mr 12,31) Življenje po evangeliju terja od nas pogum za stalno premagovanje samega sebe. Pri Bogu, ki je ljubezen sama, se učimo   tudi prav ljubiti. Bolj kot  naše besede je potrebno, da bližnjega poslušamo iz ljubezni in se vanj vživimo. To je težka naloga, ker pri njeni izvedbi odkrivamo svoje pomanjkljivosti. Ob njej spoznavamo, kako neizogibno nam je potrebna Božja pomoč in še kako resnične so Jezusove besede, ko pravi, da brez njega ne moremo ničesar storiti. 

Ljubeči odnosi med božjimi osebami je v krščanskem pojmovanju Boga tako bistveno, da ga apostol Janez Boga definira kot Ljubezen. Andreju Rubljovu, svetemu ruskemu ikonopiscu, je uspelo s 3 - letnim postom, molitvijo in umetniškim darom s tremi podobami angelov, ki predstavljajo tri božje osebe, pričarati ljubečo komunikacijo med Očetom, Sinom in Svetim Duhom. Zaradi te sporočilne ikone živega troedinega Boga je ruska pravoslavna Cerkev ob tisočletnici pokristjanjenja Rusov leta 1988  Rubljova razglasila za svetnika. Bog človeka brezpogojno in zastonjsko ljubi in človek prav po ljubezni postaja Bogu podoben. Kristjani smo lahko presrečni, da se troedini Bog ni razodel le kot pravičnost, ampak predvsem kot ljubezen, sočutje, odpuščanje in dobrota. Podobno kakor je krščanski Bog občestvo Očeta in Sina in Svetega Duha, se tudi človek najbolj počloveči in razvije svojo bogopodobnost, ko razvije čim globlji in čim bolj ljubeči, sočutni in spoštljivi odnos do svojih bližnjih in do Boga. 

Zajemajte moči v Gospodu. »Nadenite si celotno božjo opremo, da se boste mogli upirati hudičevim zvijačam« (Ef, 6, 10-11). Prosimo Gospoda, da nam pokaže, kje je zli duh že prevzel oblast nad nami in se mu v Kristusovem imenu odpovedujemo. »Nosim ščit vere, ki gasi goreče puščice hudega. Sprejemam  tudi čelado odrešenja in meč duha, kar je Božja beseda« (Ef. 6, 10-11, 16-17). Prosimo Gospoda, da nas napolni s pozitivnim nasprotjem negativnosti, ki smo jo odstranili: strah-ljubezen, bolezen-zdravje, šibkost moč. Bog je za Schubertovo vrhovni terapevt, ko nam svetuje, da ga prosimo »naj očiščujoče vode krsta tečejo nazaj po rodu, v družinsko deblo. »v teh preizkušnjah zmagujemo v njem, ki nas je vzljubil« (Rim, 8,37).  Po molitvi sv. Ignacija izročimo Jezusu še svoj spomin, razum, voljo, ker potrebujemo samo njegovo ljubezen.  »prejeli boste moč, ko bo Sveti Duh prišel nad vas in boste moje priče« (Apd,1,8). Zato Schubertova predlaga (2013, 29-32) še molitev za izlitje Svetega Duha. Evpraksijo zastopa pater Opeka na Madagaskarju in drugi misijonarji.   

Za krščansko duhovnost je značilno uboštvo, ponižnost in skromnost, ker so to lastnosti Jezusa Kristusa.  Bolj na splošno pa je to medsebojno povezovanje v iskanju smisla življenja. Biblija nam ponuja odlične nasvete  ki so prestali preizkus časa. Svetuje, da naj marljivo delamo, naj bomo pošteni, modro porabljamo denar in se ogibamo lenobe. (Pregovori 6:6–8; 20:23; 31:16) Jezus je svetoval: »Nehajte si kopičiti zaklade na zemlji, kjer molj in rja razjedata in kjer tatovi vlamljajo in kradejo, temveč si kopičite zaklade v nebesih, kjer ne molj ne rja ne razjedata in kjer tatovi ne vlamljajo in ne kradejo.« (Mt 6:19, 20)

Zaupanje v Boga objame našo zaskrbljenost zaradi slabšanja razmer z božjo milostjo. »Zato vam pravim: Ne skrbite za svoje življenje, kaj boste jedli ali kaj boste pili in ne za svoje telo, kaj boste oblekli. Ali ni življenje več kot jed in telo več kot obleka? Poglejte ptice neba! Ne sejejo in ne žanjejo niti ne spravljajo v žitnice, in vendar jih vaš nebeški Oče hrani. Ali niste vi več vredni kot one? Kdo izmed vas pa more s svojo skrbjo podaljšati svoje življenje za en sam komolec? In za obleko, kaj skrbite? Poučite se od lilij na polju, kako rastejo. Ne trudijo se in ne predejo, toda povem vam: Še Salomon v vsem svojem veličastvu ni bil oblečen kakor ena izmed njih. Če pa Bog tako oblači travo na polju, ki danes obstaja in jo jutri vržejo v peč, mar ne bo mnogo bolj oblačil vas, maloverni? Ne skrbite torej in ne govorite: ›Kaj bomo jedli ali kaj bomo pili ali kaj bomo oblekli?‹ Po vsem tem sprašujejo pogani. Saj vaš nebeški Oče ve, da vse to potrebujete. Iščite najprej Božje kraljestvo in njegovo pravičnost in vse to vam bo navrženo. Ne skrbite za jutri, kajti jutrišnji dan bo skrbel sam zase. Dovolj je dnevu njegovo zlo.« (Lk 12,22–34) 

Evangelizacijo posreduje Cerkev. Zato je ena izmed molitev zanjo naslednja: O Sveti Duh, Stvarnik, Ženin Marije, bodi prijazen do tvoje Katoliške Cerkve. Po tvoji nebeški mogočnosti ji daj moči in jo zavaruj proti vsem napadom njenih sovražnikov, tako znotraj kot zunaj. Obnovi jo v ljubezni in milosti duha Vaših služabnikov, ki si jih mazilil, da bi Tebe mogli slaviti z Očetom in edinim Sinom Jezusom Kristusom, našem Gospodu.

Duhovno življenje vsebuje naslednje elemente: dejavnost Svetega Duha; uvajanje v globoko občestvo z Jezusom Kristusom; zaupljiva pripadnost RKC. Temelji na izkustvu križa, da bi lahko vodila v globoko občestvo in v celovito velikonočno skrivnost. V krščansko duhovnost in duhovno vzgojo je poklican vsak kristjan po Svetem Duhu, ki ga je prejel s krstom (zaobljubo da bo delal dobro in ne bo delal slabega) in birmo. 
   
3.1 Med apofatično in katafatično krščansko duhovno teologijo 

Beseda teologija izvira iz dveh grških besed (gr. teos + logos), ki skupaj pomenita 'proučeva nje Boga'. Krščanska svetopisemska teologija je poskus razumeti Boga, kot se ta razodeva v Svetem pismu. Ker je Bog večna skrivnost, noben zgolj človeški teološki konstrukt ne more popolnoma pojasniti božjih načrtov. Noben poskus, da bi Boga opisali z omejenim človeš kim govorom, ni zadosten (Pismo Rimljanom 11,33–36). Bog se nam razodeva toliko, kolikor nas dela sposobne zaznavati in doumevati. Krščanska teologija je veščina in znanost, ki omogoča, da verujoči pozna in razume svetopisemskega Boga na urejen in razumljiv način. Vsak človek je hote ali nehote tudi teolog. Teologija razmejuje resnično od neresničnega; saj tako uči Bog (Prvo pismo Korinčanom 11,19; Prvo pismo Timoteju 4,1–3; Drugo pismo Timoteju 3,16–17; Drugo Petrovo pismo 2,1).

Teologija je bila na srednjeveški univerzi vrhovna znanost. Tomaž Akvinski (1225-1274) pa je pri 18ih papežih veljal več kot pol tisočletja za vrhovno cerkveno avtoriteto klub temu, da so mu nekateri ugovarjali. Tomaž je bil učenec Alberta Velikega, ki je z njim tudi sodeloval in ga zagovarjal. S smislom za sintezo vključeval tudi Maimonida in Avicenno, polemiziral pa je proti Averroesu. Prepričan je bil, da sta razum in krščanska vera združljiva tako kot razumevanje naravnega in nadnaravnega sveta Razodetja. Pravo mesto naravnega sveta je mogoče dognati le v njegovem odnosu do nadnaravnega.

Neoplatonska zasnova krščanske misli je poudarjala neresničnost naravnega sveta v primerjavi z resničnim in nebeškim svetom idej. Tomaž pa je videl v naravi odsev božjega zakona, je celotna metafizika usmerjena k spoznanju Boga. Njegovi t.im. 'dokazi za obstoj Boga' so temeljili na Aristotelovi logiki induktivnega sklepanja. Na splošno imajo njegovi argumenti obliko 'kozmološkega dokaza', ki z realnega, naključnega obstoja stvari sklepa na njegovo dokončno pojasnilo. Neskončna veriga dogodkov je nezamisliva, zato je obstaja po verigi pogojevanj na začetku in na koncu dogajanj prvi gibalec kot prvi vzrok in poslednji smoter. To je v Tomaževi eshatološki metafiziki nujni obstoja Boga, ki se sam razodeva, da ljudje lahko razvijejo ustrezen čut za nadnaravno in vizijo Boga v nebesih. 

Tomaž je trdil, da je človeški um sam dejaven  v skladu z načeli, ki jih je vsadil vanj Bog. Tako tudi človeška morala določena z moralnimi načeli, ki jih lahko odkrijemo z razumom. Tudi Tomaž uporablja sholastično metodo 'pro et contra', ki temelji na branju besedil. Učitelji so brali besedila (lat. lectio) in jih razlagali (lat. expositio). Zavrnitev pomislekov: je namenjena natančnejšim pojasnilom ugovorov. Včasih sledijo še dopolnila (lat. corollaria dodatki) in poduki (lat. scholia), ki dodatno pojasnijo ali dopolnijo postavljene in razrešene dileme. Pri razlagi so učitelji upoštevali avtoritete: Sveto pismo, očete in grške filozofe ter jih presojali v svojih razlagah. V njih so se 'brusili' glavni problemi filozofije in teologije, dokler niso privedli do vsaj relativne stališč o temeljnih vprašanjih. Analiza teh problemov je vodila k sintezam bibličnih in filozofskih izvorov na osnovi racionalne metode. Vrhunec je ta sholastični metodični postopek dosegel v visoki oz. pozni sholastiki. Visoka sholastika z navajanjem prejšnjih avtoritet preverja in povezuje tudi (raz)umske razlage v sintezno celoto. Zato v visoki sholastiki nastajajo 'sume' tj. zbirke obravnavanih in razčlenjenih filozofskih ali teoloških problemov.

Bog je ustvaril človeka tako, da je sposoben spoznati realni svet. Sholastična metoda kijo opisuje Tomaž v svojem najbolj znanem delu Summa Theologiae vključuje pet postopkov: 1. Vprašaje (questio): Ali Bog je? 2. Pomisleki (proti): zdi se, da Boga ni.  Problem zla ne govori za Boga, ki naj bi bil le dobro. 3. Proti temu pa: V 2. Mojzesovi knjigi piše: »Jaz sem, ki sem«. (2 Mz 3,14). 4. Odgovarjam. »Da Bog lahko je, lahko dokažemo po petih poteh«. Te poti so: 1. iz gibanja, 2. iz tvornega vzroka, 3. iz možnosti in nujnosti, 4. iz stopenj popolnosti in 5. iz usmerjenosti stvarstva (smotrnosti). 5. Zavrnitev pomislekov je namenjena natančnejšim pojasnilom ugovorov. (Juhant, 2001, 139) 

Tudi v današnjem nemirnem času je treba moliti za zdravo pamet. Tomaževa zdravorazumska teologija je razumljiva kot obramba pred grožnjo manihejstva in drugih herezij. V začetku 1274 je papež Gregor X. Tomaža poklical, naj sodeluje na cerkvenem zboru v Lyonu, kjer naj bi obnovili edinost s pravoslavnimi kristjani. Na poti je umrl. Po njegovi smrti sta njegov nauk kritizirala Duns Scotus in Wiliam Ocham, sta razdvojila vero in razum. Šele Tridentinski koncil, ki je trajal 18 let od leta 1545 do leta 1563) in je bil odgovor na reformacijo, ki je v tistem času preplavila pol Evrope, je kanoniziral njegov nauk za uradno doktrino. Namen koncila je bil reformirati RKC od znotraj. S tem je izpolnil tudi nekatere zahteve reformacije; vendar sprava ni uspela, ker so nasprotja ostala. Spor doktrin je bil spor verskih praks.   

Tomaž Akvinski je razvijal teologijo kot sveto doktrino o svetih spisih, ki jih posreduje tradicija RKC. Te vire podatkov v zgodovini ustvarja samorazodevanje  Boga posamezni kom in skupinam ljudi. Vera in razum sta različna in povezana kot glavni orodji teoloških razlag.  Ker se Bog razodeva v naravi, preučevanje narave pomeni preučevanje Boga.  Odrešenje naj bi izkusili po božji resnici. Sam pravi, da 'milost narave ne uniči, ampak jo izpopolni' (lat. gratia non-tollit naturam, sed perficit).
 
Tomaž je verjel, da resnico spoznamo razumsko kot 'naravno razodetje' in z vero ki pomeni nadnaravno razodetje. Ta izvira iz navdiha Svetega Duha kot izročilo in je na voljo prek poučevanja prerokov v Svetem pismu. Resnica naravnega razodetja je dostopna  vsem ljudem po njihovi človeški naravi in ​​moči razuma. Čeprav že z razumom ugotovimo obstoj Boga in njegovih lastnosti (enotnost, resnica, dobrota, moč, znanje), pa lahko nekatere posebnosti spoznamo le s posebnim razodetjem Boga po Jezusu Kristusu.  Glavne teološke komponente krščanstva, kot so Sveta trojica,  učlovečenje in ljubezen, so vsebovane v naukih RKC. Vera in razum se medsebojno dopolnjujeta, saj sta le dva vidika iste resnice.

Tomaž je pred smrtjo zapisal: »V primerjav s tem, kar sem videl, je to, kar sem napisal kot  slama«. Bog je vse drugo: totaliter est aliter«. To pomeni, da se je odpovedal ortodoksnosti v smislu eksistencializma že tedaj, ko so papeži  njegov nauk sprejeli za uradno doktrino RKC skoraj vse do 2. Vatikanskega koncila. S tem je dolgo časa ostal odnos med apofatično teologijo, ki jo je nakazal na koncu in katafatično, za katero je 'požel' vso slavo papežev, ne pa tudi filozofov, dolgo časa nereflektiran. Tomaža Akvinskega je spoštoval tudi tedanji papež Gregor X. Po njem ga je imela RKC za svojega uradnega ideologa. Duns Scotus mu je sicer oporekal, a mu ni zmanjševal ugleda. V delno pozabo ga je potisnil šele novoveški čas sekularizacije.    

Duhovna teologija si prizadeva pojasniti to, kar je pomembno za naš odnos do Boga. Duhovnost se nanaša na 1. Svetega Duha in označi človekov življenjski odnos do troedinega Boga in 2. srce in dušo našega življenja. Čeprav ta dva vidika duhovnosti izhajata iz različnih korenin: prvi iz bibličnega pojmovanja o Božjem Duhu in verske resnice o Sveti Trojici, drugi pa iz psihološkega sveta dojemanja in doživljanja, se medsebojno dopolnjujeta in razlagata. Truhlar (1912-1977) ima v 'pristopu' k duhovni teologiji pred očmi to dvojno vsebino: skrivnost bivanja in odrešenjskega delovanja Boga na eni strani ter človekovega celostnega spoznavanja Boga in vključevanja v njegovo trinitarično življenje na drugi strani. Tukaj se nahajamo na področju pričevanjske teologije. Nedoumljiva skrivnost božjega usmiljenja je dejansko prostor našega samouresničevanja. Teologija v enotnosti apofatičnosti in katafatičnosti razlaga teofanijo – pojavljanje Boga v svetu. Truhlar je po svojih apofatičnih elementih eksistencialist med teologi. 

Jäger meni, da je biti rojen in umreti strukturna funkcija zavesti. K naši avtobiografiji spada prihajanje in odhajanje. Menim, da je to osnovna funkcija narave, Boga in ljudi. Ta 'univerzalni zakon' pa je tudi najbolj skrivnosten. Osnovno izkustvo mistike je praznota, nič (Janez od križa), prvi vzrok (Dionizij Areopagit), božanstvo (Mojster Eckhart), izvor vse biti (Kuzanski). Iz niča nastane eno. To je označil kot učeno nevednost (lat. docta ignoratia). Kuzanski (orig. 1453, 2005) uvede kot posrednika medverskega miru 'verski um' (lat. intellectus fidei). Temu bi danes rekli tudi religiozna pismenost. Družbene konflikte, ki razdvajajo narode tudi na področju religioznega verovanja, skuša Kuzanski v dialoški obliki razreševati s skupno osnovo različnih religij. V besedilu nastopa 20 sogovornikov različnih veroizpovedi. Njihova osnova je kljub razlikam pri obredih v svoji globini univerzalna in religijam skupna. Najbolj pa jo izraža učlovečena Božja beseda. To vizionarsko delo predstavlja vrh sporazuma vseh predstavnikov narodov in religij v nebesih. V tedanjih razmerah izstopata islam in husitsko gibanje na Češkem. Za Kuzanskega lahko obstaja ena vera, ki se kaže v različnih obredih (lat. una religio in  varietate  rituum) podobno kot se kaže v vzhodnih in zahodnih obredih katoliške Cerkve. 

V delu De concordantia catholica – O katoliški skladnosti (1434) se je Kuzanski zavzemal za zbliževanje zahodnih cerkva z vzhodnimi in za uravnoteženje cerkvene hierarhije s soglasjem. Leta 1438 je papež Evgen IV. poslal Kuzanskega v okviru Koncila iz Firenc  v Konstantinopel, da bi zaradi čedalje večje nevarnosti turškega zavzetja Konstantinopla kot prestolnice Bizantinskega cesarstva, pomagal pri spravi rimske in grške krščanske cerkve, ki sta bili od vzhodnega razkola leta 1054 ločeni. Kuzanski v Konstantinoplu ni dosegel sprave. Vendar je v mestu odkril zakladnico dragocenih in pozabljenih  starogrških rokopisov. Večino jih je prinesel s seboj v Italijo. Obojestranska izobčenja so bila dokončno preklicana šele l. 1965 po koncu 2. Vatikanskega koncila. Kuzanski je bil tudi mistik. Pod to predpostav ko razumemo njegov napor za spravo Cerkva.

Bog z nami je Emanuel. Bog je naše najbolj notranje bivanje. Pripadniki različnih verstev imenujejo brezčasno zavest praznota, Braman, Alah, navzočnost, numinozno, sveto, absolutno, unio mistica. Integralna duhovnost ni samo po antropološki vertikali človeka, ampak tudi po horizontali vseh religij. Gre za dva stebra kot sta modrost in ljubezen. Mistika je spoznavanje brez meja.  

Življenje na duhovni ravni pomeni spoznanje čudeža večnega rojevanja. Bog, narava in človek se nenehno rojevajo. Šele na tej ravni zavedanja je Božje kraljestvo sedaj in tukaj. Cilj transpersonalnih izkustev enosti kritične množice molilcev in meditativcev je doseči nove povezave med ljudmi. Energijo ljubezni je treba rabiti, da se ne preobrazi v bolezen oz. sovraštvo. Živimo v Bogu, zato je vse življenje sveto.

Ker je človek celota, lahko že zaradi najmanjše napake (napačen pritisk na gumb) propade svet ali pa se že zaradi najmanjšega dobrodelnega dejanja gradi. Temu pravimo 'učinek metulja' (ang. butterfly effect) ali po Shaldracku širjenje morfogenetskih polj. Že po svetem Pavlu in po Shakespearjevem Hamletu je potrebno biti nenehno pripravljen. Stari Rimljani so razlikovali med ars moriendi – umetnostjo umiranja in ars vivendi – umetnostjo življenja. Kakor že najmanjši izdih pomeni smrt, lahko že najmanjši vdih pomeni življenje. Vse je v izmenjavi, kakor je povedal 'mistični' Heraklit, ki je ugotavljal neskončne globine duše. Zelo pomembno je v delu videti celoto, v zrnu peska vse vesolje. Socialni darvinisti in Nietzsche to razumejo tako, da naj umre, to, kar je slabo in bolno in  živi to, kar je sposobno življenje.     

Zavestno pozorno se približujemo temu, kar nam Bog želi 'položiti v srce'. Ko smo brez posebnega namena pozorni na dihanje, roke, glas, besedo, prinaša to drugačen način zaznavanja Božjega delovanja. Zaznavanje brez razumskega presojanja umirja duha, človek je bolj prisoten v sedanjem trenutku duhovne poti. Ti koraki nam pomagajo k umiritvi, poglobitvi in zaznavanju sebe v Bogu in Boga v nas. Za mir poznamo v različnih jezikih različne izraze (hind. shanti, it. pace, fr. paix, ang. peace, nem. Frieden). 

Staroindijski pozdrav 'namaste' je podoben krščanskemu preoblikovanju našega srca po Kristusovem in spoštovanju 'božje iskre' v vsakem. Na to kaže tudi Ignacijeva molitev. Navdahnjeni smo po drugih in za druge. Metode duhovnega zorenja sledijo v treh fazah: 1. najprej predamo vse grehe Bogu, 2. potem sprejmemo vso božjo ljubezen in nazadnje 3. prinašamo lahko to, kar drugim manjka iz sebe k njim, kar je oznanjevanje.    

Ideja inspiracije je življenje v skladu z Bogom in z drugimi. Gre za idejo celoviti povezanosti vsega v enosti stvarstva. Iz tega izvora je vse mogoče.  Ferrucci (2006) predlaga psihološke vaje, ki jih lahko uporabi vsakdo, ki želi raziskovati neznana področja svoje psihe, preobraziti negativna čustva, spodbuditi osebno rast in priti v stik z izvorom svojih ustvarjalnih potencialov. Knjiga je poljudna predstavitev psihosinteze, ki ni samo psihologija za doseganje samo-uresničitve, ampak je tudi filozofija, ki uči umetnost življenja. Ferrucci (2006) tudi meni, da je najvišji cilj osebne rasti večperspektivnega mišljenja je ljubezen. 

Neoliberalizem pomeni doslej največjo pretnjo kapitala za obstoj človeške skupnosti.  Spoznavamo čedalje več slabosti 'neobrzdanega liberalizma', ki ga Jamnik (2012) opredeljuje z atributi privatizacije, instrumentalnega racionalizma, pasivnosti, nihilizma, suženjstva svobode, samovolje, vase zaprtega individualizma, fatalizma s prepričanjem, da se nič ne da spremeniti, skeptičnega etičnega relativizma, duhovne revščine na eni strani in materialne na drugi, fragmentarnosti oz. raztreščenosti – fragmentarnosti bivanja, 'mehkega despotizma' (Tocquevillov izraz). Duhovna stran postmoderne osebnosti je ostala še nerazvita. Njena enodimenzionalnost se vidi v zasvojenostih. Šele večplastnost je pot do osebnostne celovitosti. V finančni krizi 2008 smo naleteli na angleški izraz 'austerity', ki pomeni trpkost; stro gost, resnost; zmernost; neprijaznost, surovost; varčnost. L. 2008 se je to nanašalo le na kupno moč, v času koronakrize pa na omejevanje svobode gibanja.   

Če se odločiš svoj zemeljski čas preživeti s Kristusom v sebi in če hočeš imeti vstajenjski obraz, premišljuj tale stavek. Gilbert še nikdar ni naletel na kaj lepšega in bolj bojevitega:

Živi tako,
da nas bo samo tvoj način življenja prepričal,
da je nemogoče,
da Bog ne bi obstajal. (Guy Gilbert)

V razpravi s sekularizmom in racionalizmom lahko eno od Benediktovih temeljnih idej najdemo v njegovem nagovoru o 'krizi kulture' na Zahodu. Krščanstvo je označil za religijo logosa,  ki je v skladu z razumom. Od nekdaj je vse ljudi brez razlikovanja, opredeljevalo kot božja bitja in podobe, ki jim oznanjajo ... isto dostojanstvo. Tudi novoveško razsvetljen stvo je krščanskega izvora. Razsvetljenstvo je obudilo nekatere prvotne vrednote krščanstva.  V dialogu s sekularisti moramo ostati kristjani zvesti v življenju vere, ki prihaja iz logosa, iz ustvarjalnega razuma. Le ta je odprt tudi za vse resnično racionalno. Benedikt XVI. je še poudaril, da nam pot lahko zares pokaže le ustvarjalni razum, ki se v križanem Bogu kaže kot ljubezen. 

Papež Benedikt XVI. je napisal tri okrožnice: 1. Bog je ljubezen (lat. Deus caritas est) (2006), 2. Reši  upanje (lat. Spe Salvi) (2007) in 3. Ljubezen v resnici (lat. Karitas in veritate) (2009). V svoji prvi okrožnici je poudaril, da je človeško bitje, ki ustvarjeno po Božji podobi, ki je ljubezen sama, sposobno dajati ljubezen, se predajati se Bogu in drugim (gr. agape) s sprejemanjem in doživljanjem Božje ljubezni v kontemplaciji. To ljubezensko življenje je po njegovem življenje svetnikov, kot sta Terezija iz Kalkute in Blažena Devica Marija. Obe določata smer, ki jo sprejemamo kristjani, ko verjamemo, da nas ima Bog rad v Jezusu Kristusu.  

Benedikt XVI. v drugi a okrožnica 'Reši upanje (lat. Spe Salvi)' govori o kreposti  upanja. V tretji okrožnici Ljubezen v resnici (lat. Karitas in veritate'). Benedikt XVI. razvija cerkveni nauk o socialni pravičnosti. Kritizira prevladujoči gospodarski sistem, v katerem so očitni škodljivi učinki greha, in povabil ljudi naj znova odkrijejo etiko v poslovnih in gospodarskih odnosih. Ob svojem odstopu l. 2013, je Benedikt XVI. zaključil osnutek četrte okrožnici 'Luči vere' (lat. lumen fidei). Ta naj bi dopolnila trilogijo o treh teoloških krepostih vere,  upanja in  ljubezni, dokončal pa jo je Benediktov naslednik, papež Frančišek. 

Bellinger (roj. 1962), ki je predavatelj teologije in etike na Brite Divinity School, je svojo antropološko teologijo zasnoval na osnovi Kierkegaardovih del. V zadnjem času proučuje splav kot ključni problem naše kulture. Bellinger (2008) zagovarja panoramsko, kompleksno mišljenje. Kot pokaže v svojem miselnem eksperimentu načinov odločanja je stil sprejema nja boljši kot stil zavračanja.  Glede na tri antropološke razsežnosti kot so 1. vertikalna v odnosu do Boga, 2. horizontalna v odnosu do osebnostne rasti in 3. časovna v odnosu do družbe, razlikuje štiri osebnostne tipe: 1. fundamentalist, 2. individualist, 2. utopist in 4. zoreča oseba.  Zamislimo si te štiri osebe današnjega postmodernega sveta, ki pridejo do križišča poti. Odločiti se morajo, ali bodo sprejele, da se nenehno dogaja stvarjenje in nastaja resnično nekaj novega in da smo lahko del tega, ali pa bodo to zavrnile. 

Prvi dve osebi 1A in 1B odklanjata negotovost, ko se  odločita za bolj statično obliko bivanja. Drugi dve osebi 2A in 2B pa z odločitvijo za  dinamično obliko bivanja, sprejmeta rudi negotovost tveganja. Nato prvi dve osebi nadaljujeta pot in prideta do naslednjega razcepa, ko se morata ponovno odločiti: 1A se odloči za pot sprejemanja družbeno uveljavljenih oblik bivanja, ki se jim posameznik pasivno prilagaja, 1B pa izbere pot, ki zahteva od posameznika osredotočanje na svoje lastne potrebe, kar pa gre na račun zanemarjanja bližnjih, družbe in Boga. Tudi drugi par pride do novega razcepa: 2A se odloči, da bo prevzel pobudo in nadzor nad dogajanjem stvarjenja. Začne ga (nasilno) prilagajati svoji viziji o tem, kakšne bi morale biti stvari (v prihodnosti). Nasprotno pa 2B ubere pot, ki pomeni priznavanje, da je Bog Stvarnik vsega in da človek ni stvarnik, ampak je lahko 'le' božji sodelavec. Oseba 2B je ponižna, zato poskuša slediti vodstvu in 'navodilom od zgoraj', da bi lahko našla svoje mesto v sodelovanju z Bogom in s kontinuiranim božjim delovanjem v razcepih in opcijah, ki se tam odpirajo. Rezultate odločitev štirih tipov oseb po treh kriterijih lahko predstavimo v naslednji razpredelnici.  

Oseba, ki zavrača dogajanje stvarjenja in se odloča za bolj statično bivanje	Oseba, ki sprejema dogajanje in se odloča za dinamično bivanje	

	1 A	1 B	2 A	2 B	
Čustvena drža	Pasivnost	Samoafirmacije	Aroganca	Ponižnost	
Psihološki tip	Fundamentalist	Individualist	Utopist	Zoreča oseba 	
Časovno središče	Preteklost	Sedanjost	Prihodnost	Polnost časov	

Bellinger (2008) analizira tri deviantne tipe osebnosti: 1. fundamentalist, 2. individualist in 3. revolucionar. Fundamentalisti poudarjajo (samo) navpično os in poskušajo živeti v »žepu Boga«. Egocentrični individualisti se osredotočajo na sebstvo le samoafirmativno. 

Revolucionarji kot je bil Karl Marx upoštevajo družbeno raven, vendar pa zanemarjajo preostali dimenziji. Vsi ti pogledi poenostavljajo pravilno pot, kako živeti v kompleksnem svetu. Nasprotno pa Bellinger meni, da je naša naloga, živeti v središču, v presečišču vseh treh razsežnosti in v odprtosti do kompleksnosti, h kateri nas Bog kliče, naj bomo udeleženi v njej. Bellingerjeva preglednica nam pomaga razumeti, kdo je na strani ponižnih in kdo na strani arogantnih.

Kdor zavrne prvo možnost, postane današnji upornik proti Bogu, kdor drugo, postane upornik do osebnostne rasti v veri in na zavrnitev tretje vodi do upora proti resnici znotraj (nahujskane) množice. Zato ni nenavadno, da govorimo o postresničnostnem obdobju in o anomalijah demokracije. Rezultat je kaos in agresivnost. Pravilno odločitev sprejme le ponižna, zoreča oseba (2 B), ki ima težišče v polnosti časov in sodeluje v božji revoluciji.     

Oseba 2 B je najbližja nebeškemu kraljestvu. Moltmann (1996, 17-24) razlikuje štiri vidike nebeškega kraljestva kot so:
1. kraljestva v prilikah, 
2. v zdravljenju bolnikov, 
3. v občestvu z Jezusom, 
4. kraljestvo ubogih in otrok. 

»Nebeško kraljestvo je podobno 1. zakladu, 2. trgovcu, ki išče lepe bisere, 3. mreži, ki jo vržejo v morje.« (prim. Mt 13,44–52). Je mogoče biti ustvarjalen do skritega zaklada, dragocenih biserov, mreže, ki jo vržemo v morje? Mi smo le posoda za te prispodobe, za vrednote, ki se pretakajo skozi molitve, upe in zahvale.  Sveti Duh nas napolnjuje. Vsaka od teh treh prilik pripoveduje zgodbo o iskanju in odkritju tega kraljestva, ker Bog že prihaja. Božje kraljestvo, ta skriti zaklad, je na njivi človekovega življenja, je najprej dar, ki ga odkrijemo v sebi. Trgovec, ki išče dragoceni biser in ga najde, proda vso svojo s trudom nabrano zbirko dragocenih kamnov in kupi ta biser. Mreža, ki jo ribiči vržejo v morje, zajame obilico rib. »Tako bo ob koncu sveta,« pripoveduje Jezus: »Prišli bodo angeli in ločili hudobne od pravičnih. Pahnili jih bodo v ognjeno peč. Tam bo jok in škripanje z zobmi.«  Do časa žetve naj rasteta skupaj pšenica in plevel, dokler ju ne bo Gospodar ločil. Do konca sveta smo tako hudobni kot pravični ljudje v isti Ribičevi mreži. V Jezusovi priliki se vidi, da v njej ni opredelitve tega, kdo je hudoben in kdo pravičen. To bomo spoznali ob koncu sveta.  

Znan je le konec hudobnih: ognjena peč, jok, škripanje z zobmi, kar pomeni žalost, bolečina in kesanje. To je negativna transformacija v pepel in v goreče plamene. Tako kot so neužitne ribe vržene v morje, ki jih pogoltne in preoblikuje v nekaj koristnega, bodo krivični preoblikovani v ognju edino pravičnega. Kako in v kaj, ostaja nedoumljiva skrivnost! To bo ogenj božje ljubezni. Dokler pa se to ne zgodi, smo vsi v isti mreži! Moltmann bi verjetno našel model nove zvestobe Zemlji v trajnostnem razvoju in v ad 2) zdravih ljudeh v zdravi družbi (če parafraziramo Fromma). Njegov odgovor za učenje upanja je previdni pogum. 

Moltmann verjame, da Oče, Sin in Sveti Duh  prebivajo v perihorezi drug v drugem.  To pomeni, da se vse te tri osebe se po svojih značilnostih razlikujejo, v prvotni izmenjavi pa so povezane. Moltmann želi preseči monoteistično krščanstvo, ki se zlorablja za orodje politike in klerikalizma. Verjel je, da je nauk o Sveti trojici resnični teološki nauk o svobodi. Boga ne bi smeli monoteistično razumeti kot absolutnega subjekta, ampak v trinitarnem smislu kot enotnost Očeta, Sina in Duha. 

Moltmann aplicira Sveto trojico na tri moduse človekove svobode. Prvi je politični pomen svobode kot nadvlade. Tega zavrača, ker ne služi skupnemu dobremu, ampak si le subjekt podreja druge kot objekte. Ta je najbolj oddaljen od pristne trinitarične skupnosti. Drugi modus svobode je družbeno-zgodovinski in heglovski pomen svobode kot občestva, kar pomeni odnos med dvema subjektoma. Ta odnos je usmerjen v ljubezen in solidarnost in ustreza perihorezi Očeta in Sina ter prek Sina božjih otrok ali človeštva. Takšen  medsebojni odnos je obenem osvobajajoč in ljubeč. Tretji način človekove svobode je implicitno verski koncept svobode kot strasti človeškega bitja do njegovih potencialov. Ta obravnava odnos med subjekti in njihovim skupnim prihodnjim projektom, ki ga Moltmann povezuje s tistim, ki ga ljudje izmenjavajo z Bogom na področju Svetega Duha. Tu prebivanje v Duhu ljudem omogoča prijateljstvo z Bogom. Prvi način svobode je političen in se osredotoča na Očeta;  drugi je skupni, osredotočen na Sina; in tretji je religiozen, osredotočen na Duha, jih povezuje s troedinim Bogom.   

Moltmann na vse stvarstvo gleda z eshatološkega vidika in prav tako na dneve, ko bo Kristus naredil vse novo. Zanj postane teologija ustrezna šele na njen prihodnji trinitarični cilj. Eshatologija pa ne bi smela biti njen konec, temveč šele začetek. Sreča sedanjosti je v tem, da se v njej dogodki srečujejo tukaj in zdaj. V sedanjosti najde njegova in vsaka druga teologija upanja svojo perspektivo, ker upanje danes daje upanje v prihodnost Kristusove vrnitve. 

Upanje krepi vero in verniku pomaga, da živi življenje agapične in socialne ljubezni in ga usmerja k novemu stvarjenju vseh stvari. Pri verniku ustvarja 'strast do mogočega'. Za naše spoznanje in razumevanje realnosti odpira predvidevanja sedanjih in prihodnjih možnosti. Ta strast je osredotočena na upanje vstalega in Kristusa, ki se vrača, kar ustvarja spremembo v verniku in vodi spremembe, ki jih vernik išče na svetu. To je vrhunska 'kreatogogika' (Pedičkov izraz) kot 'pedagogika spremljanja' (papež Frančišek).  

Po veri smo povezani s Kristusom in zato upamo na drugi prihod vstalega Kristusa. Zato ga nenehno hvalimo in slavimo! V svojem velikem usmiljenju nam je po vstajenju dal novo upanje, da bomo s Kristusom vstali tudi mi. Za Moltmanna je upanje krščanske vere upanje v vstajenje Kristusa. Upanje in vera sta odvisna drug od drugega, da ostaneta resnična in bistvena; in le pri obeh je mogoče najti ne samo tolažbo v trpljenju, ampak tudi protest božanske obljube proti trpljenju.
 
Že v zgodnji fazi Hitlerjeve vladavine se je Bonhoeffer udeleževal protestov proti nacistične mu režimu. Leta 1935 je zagovornik 'Izpovedujoče cerkve' (nem. Die Bekennende Kirche), žarišča protestantskega upora proti nacizmu. Boril se je tudi proti rasističnemu preganjanju Judov in za enakopravnost tistih, ki so se spreobrnili v krščanstvo z vsemi drugimi kristjani. Ko ga je njegov svak Hans von Dohnányi informiral o načrtih za upor proti režimu, je začel v tem gibanju sodelovati. Večkrat je potoval v tujino po nalogu nemške vojaške obveščeval ne službe, ki je bila tedaj  središče odpora proti režimu, da je tuje vlade obveščal o teh načrtih. Leta 1943 je pomagal Judom pri pobegu v nevtralno Švico. Zato so ga tudi zaprli.

Bonhoefferjeva teologija je kristocentrična.  Iz Kristusovega središča, osnove krščanske eksistence, izvirajo njegova teološka razmišljanja in etična odgovornost. Bonhoefferjevo  delo 'Nasledstvo' (Nachfolge, 1937) pomeni klic k zvesti  predanosti Kristusu in je kritika 'udobnega krščanstva' s 'poceni usmiljenjem', ki so ga tedaj prakticirale protestantske Cerkve. Kot pacifist je v delu 'Sanctorum Communio' (1930) razvijal teologijo posameznika in vlogo Svetega duha. Načela skupnega življenja pa je razvijal v delu 'Skupno življenje (nem. Gemeinsames Leben, 1938). Njegova je tudi misel, da moramo pogosto šele odkriti ozko pot, da sprejmemo vsak dan kot zadnji in ga živimo z vero, kakor da nas čaka še velika prihodnost. Mislim, da to že znajo ljudje s poslanstvom, z vizijo, mistiki, umetniki, filozofi, znanstveniki, duhovni evolucionisti, itd.   

Za Truhlarja je bistvena človekova notranja drža pred božjo skrivnostjo.  To spada v  
apofatično, mistično teologijo, ki zavrača izključno pojmovni mišljenjski pristop k Bogu. Apofatična drža je eksistencialna, ker vključuje celega človeka. Zato ni teologije, filozofije in umetnosti brez izkustva, kot tudi ne empirične znanosti. Izkustveno postajamo novi ljudje. V antičnem Rimu je bil novi človek (lat. homo novum) priseljenec, v socializmu pa je bil 'jekleni človek' vzhodno od železne zavese', ki jo je simboliziral Berlinski zid. Odgovarjal je na vprašanje, 'kako se je kalilo jeklo', kar je tedaj pomenilo uspehe industrijske družbe po državnih planih. Brezbožna sta bila tako človek kot država (npr. SZ, SFRJ, Poljska). Katoliška religija je legitimna le kot privatna zadeva, kar pa ni ustrezalo praksi verskih obredov v cerkvah. Vendar pa Boga lahko spoznamo le izkustveno osebno. Zato teolog sledi poti združitve z Bogom. 

Apofatizem je tista naravnanost, ki je v skladu z Resnico razodetja. V tem najglobljem smislu je vsaka teologija v svojem bistvu apofatična. To odpira posameznika drugemu v soodvisnosti, sopripadnosti, sodelovanosti. Nedoumljiva božja skrivnost je obenem tudi skrivnost človeka, kajti božje-človeški logos nima meja, če parafraziram Heraklita. Ljubezen objema in prežema vse stvarstvo. Osnovna drža čudenja (gr. thaumadzein – čuditi se) vzbuja strahospoštovanje (nem. ehren, gr. aidesthai – bati se, častiti), ponižnost in vse druge duhovne vrednote. Škoda je, da nas grozljiva sveta skrivnost ne združuje tudi danes. 

 Apofatizem ne zanika zunanje, empirične in razumske stvarnosti, ampak nas vodi nas k skrivnosti drugega, k srečanju, osebnemu odnosu z drugo osebo. Doživljanja, tega osebnega odnosa ni mogoče povsem razložiti, določiti ali zamejiti. Apofatična drža gre preko videza in razumskih kategorij k drugemu v njegovi celovitosti, tako da ga spoznamo v njegovi resnični globini. Simbol združuje, ko vodi k združitvi z drugim, k edinosti med nasprotji, ko se srečujemo vsi na globljem temelju večne združitve v Kristusu. Zato vsako pojmovno razglabljanje, ki ne upošteva apofatičnosti religioznega izkustva in njene govorice, povzroča konflikte in pogosto postane nasilno do drugih, vse do ločitve, sovraštva in smrti. Tudi teološka govorica, ki ne temelji na religiozni izkušnji, ne more posredovati nič resničnega. Morda gre za zanimive teološke ideje, ki pa nas ne približujejo ne Bogu ne ljudem, niti nam ne pomagajo k spoznanju drugega. Ne pridemo do srečanja ne z Bogom ne z ljudmi. Zato je potrebno najti ustrezen izraz, simbolno in apofatično govorico o razodetem Bogu in o človeku.

Ime Jezus ima veliko pomenov. Eden izmed ključnih so 'vrata v nebeško kraljestvo'. Pri nekaterih duhovnih evolucionistih je cilj človeške zgodovine, točka, v katero se stekajo vsa hrepenenja zgodovine in civilizacije, središče človeškega rodu, veselje vseh src in izpolnitev vseh njihovih teženj. Kristus je osebno razodetje božje ljubezni. Kristus je vsa novost, večno mlada in presenetljiva novost. 

Iz novozaveznih pisem razberemo, da so Jezusovi učenci na osnovi sklepov o vstalem in poveličanem Jezusu pogosto strnili v imenih ki so mu jih dali:
- Kristus je naziv ki je pomenil Judovskega mesija, že davno obljubljenega kralja. Takrat so začeli oznanjati evangelij, tudi poganom je ta naziv že postal del Jezusovega osebnega imena in tako ga uporabljamo še danes. Toda prvotno judovski pomen je bil, da je Jezus s svojo osebnostjo in delom dopolnil vse starozavezne obljube in napovedi o rešitelju, ki mora priti.
- Odrešenik (aleluja) ali rešitelj. Božji sin je prišel na ta svet, da bi rešil ljudi greha in njego- vih posledic (prim. Mt 9,13; Jn 12,47).
- Gospod je bila beseda, ki so jo uporabljali pri vljudnem nagovoru. V Stari zavezi pa se rabi posebno ime za judovskega Boga. V Novi zavezi je Jezus prikazan kot Gospod, ki vlada nebesom in zemlji kot veliki kralj. Jezus je v središču krščanske vere.
- Veliki duhovnik je še ena izmed starozaveznih podob za nekoga, ki stoji med Bogom in ljudmi ter jim pomaga, da se spravijo z njim (prim. 1 Krn 6,34). Jezus popolnoma odgovarja tej vlogi srednika, ki vodi ljudi k Bogu (prim. Heb 8,1-6).
- Sin je ime, ki ga Jezus pogosto rabi zase, ko govori o tesnem in zaupnem odnosu z Bogom Očetom (prim. Mt 14,33). Kristjani verujemo, da je bil Jezus vedno 'Božji Sin' celo pred Njegovim bivanjem na zemlji (prim. Gal 4,4). Poznamo tudi Emanuela, ki je Bog z nami.
- Kristus je moč in modrost, ki osramoti tisto, kar j močno na tem svetu. 

Metafore poveličevanja so: Gospod Jezus, ti si kralj kraljestva, ki ni od tega sveta, jagnje božje, ki odjemlje grehe sveta, luč življenja,  vrata  tega sveta, resnica, pot, kruh življenja, kelih zveličanja, vinska  trta, dobri pastir.  Jezus govori tudi o sejalcih,  ribičih, vinogradnikih, trgov cih, farizejih in pismoukih. Smokvino  drevo, ki ozeleni, gorčično zrno in  kvas napoveduje jo nastop božjega kraljestva, tisto, ki se posuši,  ponazarja  slabe odnose. Ne gre le za vprašanje, kdo je Jezus, ampak tudi za vprašanje, kdo smo mi. Smo božji otroci, tu smo, da ga slavimo, pripadamo Bogu, namenjeni smo v božje kraljestvo. Moltmann (1996, 30-34) komentira naslednje oblike nebeškega kraljestva: 1. humanizacija medsebojnih odnosov, 2. demokratiza cija politike, 3. socializacija gospodarstva, 4.  naturalizacija kulture oz. ekološka reforma,  5. orientacija Cerkve na božje kraljestvo. 

Kristus ni samo osebno kraljestvo (Origenov grški izraz je 'autobasileia') v nas, ampak je tudi skupno, to pa pomeni regiocentrično zastopstvo miru, pravičnosti in ljubezni. Vsaka religija s svoje strani prispeva k njemu. Na ta način Kristus ni omejen le na kristjane. Sam sebe pogosto imenuje Sin človekov. Izraz Sin Božji se zanj tudi uporablja, vendar v prenesenem smislu, ker je za čas antike veljalo, da se vladarji tako posvečujejo posvetno oblast z  utemeljitvijo, da izhaja iz skrite povezave z božjim izvorom. Pomenilo je totalitarno prisvajanje oblasti. Iz stare zaveze izhaja YHWH – jaz sem.  Kristus je novi Mojzes, ki dopolnjuje dekalog z blagri. Kako je možno razumeti 'coincidenco oppositorum' – součinkovanje nasprotij? Razumemo jo po tem, da je Jezus pontifex – graditelj mostov. Gre za vzpon v absolutno, ker  je Bog  konec  človeka in to zato, ker je človek bitje  hrepenenja  po  neskončnem. Odrešenje je nujnost ljubezni. 

Jezus ni mit ali legenda, ampak je čista ljubezen, poosebljena potrpežljivost, pozornost, svetost, obzirnost, velikodušnost, sočutje;  je božansko usmiljen, je poosebljena dobrota in odpuščanje. Ni drugega imena odrešenja in druge besede, ki bila neminljiva. Občutek svetosti doživimo v stiku naše končnosti z neskončnostjo.

Ad 3) Kristus je Bog vseh živih, vseh različnih nacionalnosti in verstev. Lahko bi se svetovne cerkve dogovorile za takšno ali drugačno ime boga. Kristus je tudi ženski princip v moškem. Iz Svetega pisma veje prepričanje, da  tudi sovražnik rabi našo ljubezen.  

Ad 4) Neprestano bi morali imeti pred očmi alegorijo o nebeškem kraljestvu, ki je podobno človeku, ki je zasejal dobro seme na svoji njivi. Medtem ko so ljudje spali, je prišel njegov sovražnik, zasejal ljulko med pšenico in odšel. Ko je setev zrasla in šla v klasje, se je pokazala tudi ljulka Ob žetvi pa porečem žanjcem: »Poberite najprej ljulko in jo povežite v snope, da jo sežgemo; pšenico pa spravite v mojo žitnico.« (Sveto pismo, 1985: 1067). Od človeka je odvisno, katera semena bo posejal. Ta odločitev bi morala biti v skladu s t. i. božjo voljo oz. božjim načrtom. V evangeliju po Luku (Lk 6,20-26) zasledimo naslednje blagre: na gori se je Jezus se je ozrl po svojih učencih in govoril: 

»Blagor vam, ubogi, kajti vaše je Božje kraljestvo. 
Blagor vam, ki ste zdaj lačni, kajti nasičeni boste. 
Blagor vam, ki zdaj jokate, kajti smejali se boste. 
Blagor vam, kadar vas bodo ljudje sovražili, izobčili in sramotili ter vaše ime zavrgli kot zlo zaradi Sina človekovega! 
Razveselite se tisti dan in poskočite od sreče, kajti vaše plačilo v nebesih je veliko. Prav tako so namreč njihovi očetje ravnali s preroki. 

A gorje vam, bogataši, kajti svojo tolažbo že imate. 
Gorje vam, ki ste zdaj siti, kajti lačni boste. 
Gorje vam, ki se zdaj smejete, kajti žalovali in jokali boste. 
Gorje vam, kadar bodo vsi ljudje lepo govorili o vas, kajti prav tako so njihovi očetje delali z lažnimi preroki!« Blagri so tolažba za trpeče, gorje pa je opozorilo za neupravičeno bogate. 

3.2 Praznovanje Božiča in Velike noči

Že v predkrščanskem obdobju so stara ljudstva praznovala prihod svetlobe, ki se začne ob zimskem sončnem obratu. Slovensko ime Božič za praznik Jezusovega rojstva namreč izhaja iz pomena »majhen bog«. Podobno pomanjševalnico so uporabljali že Praslovani, ko so ob zimskem sončnem obratu praznovali rojstvo Svarogovega sina Svarožiča, ki je poosebljal Sonce, saj to v tem času doseže svojo najnižjo točko na obzorju. Drugo ime za to praznovanje je koleda, ki je poznano tudi zahodnim in vzhodnim Slovanom. Ime prihaja iz 'božični teden' ali 'koledna pesem'. V latinščni 'calendae' in 'calāre' pomenita prvi dan v mesecu" in klicati. Kolednica je vrsta ljudske pesmi, ki se je za čas Božiča. Ohranila se je do danes. Tovrstne pesmi se pojejo tudi za jurjevo in druge priložnosti. Vsi Slovani poznajo tudi kračun, ki pomeni 'kratki' ali tudi 'prihod', kar ustreza latinskemu izrazu 'adventus'.  Vzhodni i južni Slovani poznajo tudi ščodry večer v pomenih 'radodarni ali velikodušni večer'.

Advent je predbožični čas prihajanja Odrešenika, ki so ga Stari Aramejci klicali 'pridi Gospod' – maranatha. Ta klic so poznali tudi Stari Grki in Latinci (gr. Μαρανα θα in lat. Maran-Atha). Slednji so tudi prepevali pesem 'Adeste fideles' (Pohitite kristjani), ki se jo tudi danes sliši v različnih izvedbah. Vseživljenjsko smo v takšnem in drugačnem osebnem, družbenem in posthumnem prehodnem obdobju sprememb, dokler ne bomo Boga videli.    

Božič je tradicionalni krščanski praznik, ki ga v katoliških in protestantskih državah praznujemo 25. decembra. Je spomin na rojstvo Jezusa Kristusa. V pravoslavnih cerkvah, praznik praznujejo s 6. na 7. januar, zaradi uporabe julijanskega koledarja. Danes se Božič praznuje drugače kot se je nekoč. 

Nekoč so gospodinje dva dni pred Božičem gospodinje pekle orehove, makove ali pehtranove potice. Pekle so tudi e medenjake in božični kruh. Božični kruh se je prvič pojavil v 17. stoletju, in je tako rekoč obredni kruh. Praznovanje božiča je potekalo na skromen način. 24. decembra oz. na sveti večer so se zbrale družine in postavile jaslice, ki so jih izdelali iz papirja. Skupaj so okrasili drevo, na katero so obesili drobna jabolka, orehe, domače piškote in bombone. Družine so se potem praznično oblekle, vzele bakle in jih namočile v smolo ter se odpravile k polnočnici. Na poti so prepevali božične pesmi, otroci pa so se zabavali v snegu. 

Na sveti večer se že tradicionalno prepeva pesem Sveta noč, ki jo je sestavil Mohr in uglasbil Alojz Gruber že l. 1818.  Od tedaj je obšla ves svet. Prva kitica se glasi: 

»Sveta noč, blažena noč,
vse že spi, je polnoč.
Le devica z Jožefom tam
v hlevcu varje detece nam.
Spavaj dete sladkó,
spavaj dete sladkó.«

Na božično jutro, 25. decembra, so razrezali kruh in se odpravili k maši. Za božični zajtrk so imeli kruh in čaj, za božično kosilo pa so gospodinje pripravile govejo juho, pečenko, zeljnato solato in pražen krompir. Za božično večerjo so jedli kruh, meso in potico. 26. decembra oz. na dan svetega Štefana pa so družine obiskale sorodnike in prijatelje. 

Kadar pride stiska, bi morali vero še poglobiti. Brez tega ni vstajenja. In brez našega duhovnega rojstva ni Božiča. V zadnjih letih smo govorili pretežno o komercialnem božiču, ker so nas razni sejmi zaslepljevali. Danes se priprave na Božič pričnejo že mesec dni prej, ker je v neoliberalnem obdobju  postal vse bolj skomercializiran. V mestih se postavi smreka že konec novembra. Prižgejo se mestne luči, postavijo se stojnice dobrot. V času razsajanja covida so nakupi precej omejeni.  Ljudje niso več tako povezani kot nekoč. Nekoč je prazno vanje Božiča predstavljalo določen običaj in vrednoto, danes pa pomeni prihod Božička in z njim darila. Božična miza je tudi danes polna dobrot, a ne takšnih kot nekoč. Božični kruh (popotnik v Prekmurju) je danes nadomestil božični sadni kruh. Še vedno pa se ohranja tradicija, da se na sveti večer oz. 24. decembra zvečer zbere vsa družina. 

Tudi dogodek vstajenja kot Jezusovega drugega rojstva vključuje pripravo. Pásha (ali heb. pesah) je judovski praznik, ki ga praznujejo konec marca ali v začetku aprila. V slovenščini  ta praznik imenujemo tudi judovska velika noč ali praznik opresnikov. Pasha je čas, ko se Judje spominjajo izhoda iz Egipta, kjer so trpeli v suženjstvu. Dogodek podrobno opisuje  Druga Mojzesova knjiga, ki zaradi tega imenuje tudi Exodus - Izhod (glej 2Mz  12,1-50). Pasha pomeni prehod. 'Pasha' je star izraz za prehod v božje mesto, kjer posije sonce v temine naše duše. Pozimi se obrnemo od zunaj navznoter, pomladi pa se obrnemo navzven. 

Praznik pashe se začne na predvečer 15. dne meseca nisana po judovskem koledarju in traja osem dni. Praznovanje se začne s posebno večerjo, imenovano seder. Ta večerja je spomin na noč, ko je Bog udaril Egipčane z deseto nadlogo, judovskim družinam pa je prizanesel.
V času pashe Judje ne jedo kvašenega kruha oziroma sploh ničesar, kar vsebuje kvas. Tudi piva ne pijejo. K praznovanju sodi velikonočno jagnje in ploščat nekvašen kruh, ki mu pravijo 'maca' in v slovenskem prevodu 'opresnik'. Pasha je pomembna tudi za kristjane, ker je bil Jezus Kristus usmrčen ravno na predvečer pashe. To je čas posta, ki se začne se s pepelnično sredo. Na dan po pashi pa je vstal od mrtvih.  V spomin na ta dogodek praznujemo veliko noč. Rupnik (2005, 16-18) pravi, da se v velikonočnem tridnevju Bog trinitarično dinamično, ljubeče preobraževajoče spominja. 

Praznik Evharistije je veliki četrtek, ko je Jezus pri zadnji večerji delil kruh in vino in učencem umival noge. Zahvalna molitev zanjo se glasi:

Hvala ti, Gospod, za tvojo ljubezen v evharistiji,
v kateri nam prihajaš blizu, da bi mi lahko postali bližina drugim;
s katero nas hraniš, da bi mi zmogli biti kruh za druge;
v kateri nam odpuščaš, da bi mi znali odpuščati;
s katero nam napajaš življenje, da bi mi radi in polno živeli;
hvala ti za evharistijo, ob kateri nas zbiraš, da bi mi zbirali razdeljene;
v kateri prihajaš k nam, da bi mi lahko prišli k tebi!

Evharistični Gospod, zbližaj in poveži nas kot družino, kot župnijo, kot narod, kot človeštvo! Naj vsi, ki te v evharistiji prejemamo, resnično postajamo božji otroci ter bratje in sestre med seboj, saj verujemo, da nikoli nismo sami, verujemo v tvojo navzočnost v Svetem rešnjem Telesu in skupaj kot občestvo to vero tudi izpovedujemo! (Pesnitev p. Pavleta Jakopa, 2020). 
 
Papež (2008) nam predstavi pomen svete evharistije, ki osmišlja naše trpljenje in nas vodi v večno življenje. Kakršen pomen dajemo Evharistiji, takšen odnos do nje imamo. Zastavlja nam vprašanja (Papež, 2008, 90-91), po katerih lahko ovrednotimo svoj odnos do nje. Papež (2008, 108-110) nam predstavi pogoje oznanjevanja, po katerih je Evharistija 'višek in vir' (lat. culmen et fons) oznanjevanja.  1. V to je treba popolnoma verjeti, 2. Povezati jo je treba z različnimi vlogami. 3. Njen sad je edinost, ljubezen, sprava, 4. Prepričanje našega poslanstva 'poslani ste'. 5. Marija je evharistična žena. 6. Vzeti zgled svetnikov. 7. Zgled Frančiška Asiškega. 8. Zgled svete Klare, 9. Zgled svetega Tarzija. Po svetnikih nas Bog nagovarja.       

Po Bogu Očetu ljubljeni 'Sin človekov', kakor sebe tudi imenuje, nam je v vsem enak, razen v grehu. Medtem ko je v drugih verstvih človek tisti, ki daruje in žrtvuje svoje darove bogovom, da bi ga uslišali, pa krščanski Bog Oče daruje svojega Sina Jezusa za zveličanje človeštva. Pri zadnji večerji pa Jezus učencem umiva noge in sam sebe daje v hrano. Janez pokaže to svoje čudenje in soglasje s to pretresljivo novostjo, ki jo je prinesel Jezus, z izrazom, ki ga vsakokrat ponavljamo pri maši: »Glejte, Jagnje Božje, ki odjemlje greh sveta!« (v. 29). Novost služenja nam je dana kot dar Boga, ki je onkraj predstavljivosti pasivnega in aktivnega nihilizma, kakor ju je razlikoval Nietzsche. Ni pa onkraj, ampak je znotraj razlikovanja dobrega in zlega. 

Kar se dogaja v velikonočnem tridnevju se zdi nesmiselno. Credo quia absurdum je latinska fraza, ki pomeni 'Verjamem, ker je absurdno', je napačno pripisana Tertullianu, ki v svojem delu 'De Carne Christi' zagovarja gotovosti, ker je absurdno (lat. 'prorsus credibile est, quia ineptum est'), ko piše: »Božji Sin je bil križan: tega se ne sramujem, ravno zato, ker je to nekaj sramotnega. Božji Sin je umrl: povsem verjetno je, ker je nedosleden (in ga ni mogoče razumeti); pokopan je in znova vstal: to je povsem gotovo, ker je nemogoče.« Šele zgodnje moderna, protestantska  in  razsvetljenska mentaliteta je nasproti katolicizmu uveljavila spremembo navedenega stališča v smislu 'verjamem, ker je absurdno'. Ker je 'v Bogu vse mogoče', je prav gotovo, da nastajajo tudi možnosti, ki se nam zdijo nemogoče, ker zanje ne bomo nikoli vedeli 'ignoramus et ignorabimus'. Aristotelova ontologija priznava le nastajanje realnosti iz možnosti z njo pa tudi katafatična teologija Tomaža Akvinskega. Apofatična teologija psevdo-Dionizija Areopagita, mojstra Eckharta, itd. pa izhaja iz nedoumljive skrivnostnosti Boga.        

Na veliki petek zvečer vsako leto spremljamo po TV procesijo križevega pota v Rimu. Povejmo, da je krížev pót (lat. Via crucis) 'likovna upodobitev Jezusovega trpljenja od trenutka, ko ga je Poncij Pilat obsodil na smrt, do trenutka, ko ga mrtvega položijo v grob'. Obenem je tudi molitev, ki jo verniki molijo, ko se spominjajo tega trpljenja. Križev pot molijo RKC,  evangeličanska Cerkev in nekatere druge protestantske Cerkve.

Križev pot so najprej 'izvajali' romarji, ki so hodili po ulici 'Via doloroso' od mesta Jeruzalema proti Golgoti. Ob spominu na posamezne prizore Jezusovega trpljenja so se ustavljali in molili. Križev pot se je razširil po Evropi zlasti po 13. stoletju zaradi pobožnosti svetega Frančiška Asiškega in njegovih učencev. Križev pot sodi med standardne svetopisemske vsebine katoliških cerkva. Sestavljen je iz 14 slik, ki imajo standardizirano vsebino in jih imenujemo tudi postaje križevega pota. Postaje, kot jih poznamo danes, so nastale v 17. stoletju. 

Na veliki petek je 2. aprila 2021 na Trgu sv. Petra vodil sveti oče Frančišek križev pot.
Gre za 'Razmišljanja in molitve združenja katoliških skavtov Italije iz »Foligna I« ter otrok rimske župnije svetih ugandskih mučencev'. Besedilo križevega pota so sestavili otroci, ki so vsako postajo še ilustrirali z risbami. Ker smo vsi božji otroci, so se ti otroci, ki bi nam bili lahko že vnuki, vpisali v zgodovino krščanstva s svojim osmišljenim trpljenjem. Ti otroci so presenetili marsikaterega ateista in mlačnega vernika glede vprašanja, ali si takšno trpljenje zaslužijo in ga tudi lahko osmislijo. Prav o tem se otroci z Jezusom pogovarjajo.

Najprej otroci nagovorijo Jezusa. »Dragi Jezus, Ti veš, da imajo tudi otroci križe, ki niso nič lažji in nič težji od križev odraslih, temveč so pravi in resnični križi, katerih težo občutijo tudi ponoči. In samo Ti to veš in jih vzameš resno,...« Potem otroci Jezusa prosijo za pomoč in za to, da jih oblikuje tako kot želi. Na vsaki postaji drug otrok pripoveduje svojo posebno domačo ali šolsko zgodbo in pove, kako jo je sprejel, kakšne nove vezi so pri tem nastale. 

Letošnji križev pot je enkraten medgeneracijski dialog, ker si vsak odrasli lahko zamisli, kako Jezus že razume njegove težave in ga prosi za pomoč v njegovi duhovni rasti. To velja tudi za raven človeštva, ki trpi, ker mu vladajo Antikristove manire. Križev pot je 'očiščevalno sredstvo' od različnih kriz sveta, o katerih v več okrožnicah piše papež Frančišek.       

Velika sobota zvečer se nadaljuje z velikonočno vigilijo - obredom veselega pričakovanja vstajenja. Po starem judovskem običaju se naslednji dan začne s sončnim zahodom prejšnjega dne. Za večino kristjanov se ta dan prav tako začenja  zvečer s čaščenja Božjega groba. Marija Magdalena in druge žene so odšle h grobu na prvi dan tedna, ko je bila še tema. Po liturgičnih predpisih se velikonočna vigilija začne po sončnem zahodu in se mora končati pred sončnim vzhodom v nedeljo. V skrivnosti noči se praznovanje vigilije začne z blagoslovom velikonočnega ognja in prižiganjem velikonočne sveče. Sveča predstavlja Kristusa, ki je 'luč sveta'. Na začetku Janezovega evangelija lahko beremo, da tema ni sprejela Luči, ki je prihajala na svet. Ob vstajenju pa Jezus premaga temo, ki je simbol zla in hudiča. Pomembna dela večernega bogoslužje sta slavje luči, ki simbolizira vstalega Kristusa in vesela  aleluja. Na veliko soboto poteka tudi več blagoslovov: blagoslov ognja, blagoslov vode in blagoslov velikonočnih jedi.

Kristusova luč pomeni mir, ki je sad njegove smrti in vstajenja. Duhovni delavci za mir so tisti, ki svoje življenje posvetijo temu, da si izmišljajo vedno nove načine ljubezni; ki vedo, da ni sprave brez darovanja svojega življenja in vedo, da je mir treba iskati vedno in povsod. 
Velikonočna nedelja (lat. dominica paschae, fr. dimanche de paques, nem. oster Sonntag, ang. easter Sunday in rus. paskhalnoe voskresen'ye) se po starem običaju prične že v soboto.

V Tolstojevem romanu Vstajenje se je na noč Kristusovega vstajenja glavni junak Nehljudov spomnil čiste deviške Katjušine ljubezni, s katero ni ljubila le njega, ampak vse ljudi. »Vedel je, da je v njej bila ta ljubezen, zakaj tisto noč in tisto jutro jo je sam v sebi spoznaval – kakor je spoznaval tudi to, da se je v tej ljubezni zlival z njo v eno. O, da bi bilo ostalo vse to ob čustvu, ki je bilo v njem tisto noč! » (Tolstoj, 1978, 68). Pri vstajenju gre za novo stvarjenje, prerojenje, v katerem je po Karlu Rahnerju prisotno 'vse Drugo kot radikalna kritika tega sveta'. Gre za njegovo in naše vstajenje iz smrti v življenje, iz sebičnosti v nesebično ljubezen, ki se je učimo, kakor se je Kierkegaard učil upanja.   

V zahodni umetnosti je Kristusovo vstajenje prikazano kot 'vzpon': Kristus se iz groba zmagoslavno dviguje proti nebu, pod sabo pa pušča nemočne, ohromljene vojake. V bizantinski  ikonografiji  pa je Kristusovo vstajenje prikazano kot 'spust': Kristus se spušča v temno podzemlje, da bi od tam izpeljal na svetlo Adama, Evo in vse pravične. To je ikona vstajenja, ikona odrešenja in ozdravljenja. Vstali Kristus je tisti, ki zlomi vrata pekla, vrata teme in trdno prime za roko Adama in Evo in vse ostale in jih vleče, dviguje iz smrtne temine; jih rešuje od tam, kjer ni življenja in dviguje v dokončno življenje. Spomnimo se na vzklik Sonje Kowalske 'božje usmiljenje, ki nas vlečeš iz vsake naše revščine, vate zaupam'. Morda Jezus začenja letos to veliko noč s spustom v naš vsak dan, v naš strah, v našo bole zen, v naše pomanjkanje zdravil in cepiv, s spustom v naše zaprte domove, v naše usihajoče gospodarstvo, s spustom v našo temo, v naše drsenje v bolezen in smrt, da nas izpelje iz tega. Za takšno razumevanje in sprejemanje velike noči potrebujemo vstajenjsko vero; vero, da se vstajenje začenja v temi, v grobu, v povojih, v smrti. Vemo, da je Jezus takoj po svojem vstajenju iz groba prišel k svojim učencem, kar pomeni tudi v naš vsakdanji svet.  

Velika noč je praznik Jezusove obljube, da bo ostal med nami vse dni do konca sveta. Jezus  ostaja med nami: v evharistiji, v bogoslužnih opravilih, v duhovnikovi osebi, v zakramentih, v svoji besedi, v ubogih, bolnih (Mt 25,31-46). Navzoč je v krščanski skupnosti, ki živi v ljubezni (Apd 2,42-48 ; 4, 32-35), »tam kjer sta dva ali so trije zbrani v mojem imenu« (Mt 18, 20). Zato imamo Veliko noč vedno: »Kadar ljubimo brate, prehajamo iz smrti v življenje« (1Jn 3,14). 

Učenca, ki sta pritekla k odprtem grobu, nista še razumela Svetega pisma, da »mora Kristus vstati od mrtvih!« (Jn 20,9). Prišleki so ob pogledu na prazen grob presenečeni in preplašeni. Prazen grob je bil zanje le še en zločin več nad Jezusovim truplom. Marija Magdalena je mislila, da so ukradli Jezusovo telo, Peter osupel molči. Janez sicer začenja verovati, a odhaja od groba nezadovoljen. Razočarana učenca odhajata v Emavs. Ni sledu o veselju; njihova srca so se znašla v še večjem razočaranju, še v večjem strahu in molku!

Nekaterim zagovornikom revolucije po mirni poti npr. De Bonu (2014, 2018), ki je iskalec drugačnih poti komuniciranja, učenja, odkrivanja rešitev obstoječih problemov, manjka  pogled navzgor kot ga opredeljuje Pavlovo pismo Kološanom: 

Če ste vstali s Kristusom, 
iščite to, kar je zgoraj, 
kjer je Kristus, 
sedeč na Božji desnici. 
Mislite na to, kar je zgoraj, 
ne na to, kar je na zemlji. 
Kajti umrli ste
in vaše življenje je skrito 
s Kristusom v Bogu. 
Ko se bo prikazal Kristus, 
vaše življenje, 
tedaj se boste tudi vi prikazali 
z njim v slavi. (Kol 3,1-4)

Vstajenje se začenja tam, kjer je polno hrepenenje (gr. lachita, lat. desiserium, fr. l' aspiration, nem. Verlangen, Sehnsucht, ang. longing) kot klic k večnemu življenju. S takšno vstajenjsko vero vsako leto praznujemo Veliko noč. Kadar smo zaprti kot apostoli za zaklenjenimi vrati prosimo Gospoda, naj pride in nas pozdravi: »Mir vam bodi!« Naj nas pokliče po imenu, kakor je poklical Magdaleno, da ga lahko prepoznamo. Morda bomo tudi mi lahko zaslišali njegov klic, ko se bomo spraševali: »Kje si, vstali Gospod?« in nam bo odgovoril: »Tukaj sem, s teboj sem – v tvojem domu, v tvoji izolaciji, v tvoji bolezni in izčrpanosti, v tvojem razočaranju in tišini, pa tudi v tvojem hrepenenju, upanju, pogumu in zvestobi; tu sem z vsemi tvojimi, ki jih nosiš v srcu, z zdravstvenimi delavci, z vsemi, ki delajo dobro bližnjemu, z vsemi osamljenimi, da ne bi bili več sami… Tu sem s teboj, da bi lahko ti vstal z menoj!« 

Pater Pavle Jakop (2021) piše, da smo zaprti v svoja stanovanja, kakor je bil Prometej priklenjen na skalo (Kavkaza) in mu je orel vsak dan za kazen kljuval drobovje. Nam pa mutiran koronavirus zmrazi kosti, se useda na živce, um, dihala. Terja vsak dan nove smrtne žrtve,… In dopolnjuje z novim upanjem: 

»verjamem, da bodo kmalu oživele naše ulice in trgi
in bodo igrišča spet polna otroškega smeha.
Le mi bomo morda drugačni kakor poprej:
morda bomo vedeli, da nismo gospodarji sveta,
morda bomo spoznali dragocenost življenja,
morda ne bomo več splavljali otrok in evtanizirali starih
in morda nam bo narava zopet božji vrt!«

Poznamo tudi emavski ponedeljek. Vsi, ki srečajo vstalega Gospoda, vključno z učencema v Emavsu, zamenjajo smer. To naj bi veljalo tudi za nas. Nihče več naj ne hodi proti grobu, proti temu, kar nas dela mrtve (nepokopane mrtvece pri Sartru) v odnosih, v 
vrednotah itn. ne proti tistemu, kar nas ubija, ampak nasproti življenju. Vsako leto s spreobrnjenjem popravljamo smer življenja, ker zaradi grehov zmeraj znova skrenemo. Hadjadj, Rijavec, itd. poudarjajo veliko noč kot vsakdanji pojav, saj vsak dan pri nošenju križa padamo in vstajamo.  

Vsi evangelisti poročajo o tem, da Jezus po vstajenju pride med učence kot eden izmed njih, kakor da se ni nič zgodilo. Jezus z njimi jé, z njimi lovi ribe, se pogovarja.  Ti dogodki nas navdajajo z gotovostjo, da je vstajenje stvar našega vsakdanjika. Ko v svojih odnosih vsem vse odpustimo, nismo več zaprti v zamere, ampak smo svobodni. Že v Stari zavezi Bog govori izraelskemu ljudstvu, da ga odpelje iz njihovih grobov, iz smrti, ki so jo izbrali. Izraelsko ljudstvo tava po egiptovski puščavi podobno kot tava vsaka generacija skozi življenje. Tudi mi pogosto tavamo po puščavah duha, ne da bi živeli vsakdanjo izkušnjo vstajenja.

Vstajenjski ljudje s(m)o Jezusovi učenci. Učenca, ki sta v evangeliju (Lk 24,13-35) potovala iz Jeruzalema v Emavs, sta doživljala veliko žalost in razočaranje, ker je bil Jezus zanju mrtev. Prav tisti Jezus, za katerega so vsi upali, da je pravi Mesija, ki bo prinesel odrešenje vsem ljudem, je bil bičan, pribit na križ in umrl. Nekateri kot so Nietzsche, Žižek,… še vedno verjamejo v 'teologijo mrtvega boga'. Prezrejo, da je vstali Jezus sam stopil med učenca na poti v Emavs in vžgal njuna srca duh Božje besede. V gostišču  se jima je razodel pri lomljenju kruha. To se je globlje dotaknilo njunega življenja kot vsa druženja z njim pred njegovo smrtjo na križu. Spomnimo se, kdaj smo tudi mi mislili, da je Jezus mrtev, a je vstal živ pred nami, kdaj smo kot neverni Tomaž dvomili vanj, pa je prišel pri zaprtih vratih in nam dal potipati svoje rane. 

Papež Janez Pavel II. je definiral v 1. okrožnici 'Človekov Odrešenik' (lat. redemptor hominis, 1979) cilj našega hrepenenja: »Človek ne more živeti brez ljubezni. Samemu sebi ostaja nerazumljivo bitje; njegovo življenje je brez smisla, če mu ni razodeta ljubezen, če ne sreča ljubezni, če je ne izkusi in osvoji, če je ni živo deležen.«  RKC je v službi človeka, da bi mu podarila milost celovitega odrešenja Kristusa, »edinega Odrešenika človeka in zgodovine«. Človek postaja popoln, ko se ves predaja in izroča  Kristusu. Zato je pravo človekoljubje le krščansko človekoljubje. 

2.	okrožnica božjega usmiljenja Janeza Pavla II., (lat. Dives in misericordia, 1980) je okrožnica o  neskončno usmiljeni ljubezni do človeka. Najvišje dejanje božjega usmiljenja je človekovo odrešenje zaradi darovanja edinorojenega Sina. To »razkriva globoko ljubezen, ki se ne umakne pred izredno Sinovo žrtvijo. Naloga Cerkve je, da izpoveduje in oznanja božje usmiljenje.

V 10. okrožnici Sijaj resnice (Veritatis splendor, 1993) Janez Pavel II. poudarja splošno  veljavo zlasti tistih moralnih zapovedi, ki brezpogojno prepovedujejo sama po sebi slaba dejanja: »Evangelij »nam razodeva celovito resnico o človeku in o njegovi moralni poti. Glas vesti je vedno nedvoumno opozarjal, da obstajajo resnice in moralne vrednote, za katere moramo biti pripravljeni dati tudi življenje.« Naloga moralne teologije je, da skrbno razmišlja »o evangeliju, ki je dar in zapoved novega življenja«, življenja »iz resnice v ljubezni« (Ef 4,15), o življenju Cerkve, ki je »svetost, v kateri odseva resnica popolne dobrote«. Poudarja, da  »teološka mnenja niso ne pravilo ne načelo našega nauka. Njegova avtoriteta prihaja - ob pomoči Svetega Duha in ob povezanosti s Petrom in Pavlom - od »naše zvestobe katoliški veri, sprejeti po apostolih«. Sklene, da so nauki apostolov pred vsako teologijo, ki je potreben, ni pa dokončni pogoj razumevanja Stvarnikovega stvarstva.    

12. okrožnica Janeza Pavla II. 'Da bi bili eno' (lat. Ut unum sint, 1995) je po svoji naravi izrazito ekumenska. Z njo se papež Janez Pavel II. osebno zavzema za iskanje edinosti. Z njo papež vabi ‘brate in sestre drugih Cerkva in cerkvenih skupnosti’. Papež na nov in poglobljen način razmišlja o dokumentih 2. vatikanskega koncila. Zavzema se za vzpostavitev polne edinosti vseh Kristusovih učencev. Na 2. vatikanskem koncilu (1962-1965) se je RKC podala jasna načela za pot ekumenizma in podala zanj jasna načela. V ekumenskem gibanju je prepoznala delovanje Svetega Duha. Ekumenizem kot organska dejavnost Cerkve je naloga vseh krščenih. Prežemati mora celotno Cerkev, ki je po nauku koncila ‘znamenje in orodje edinosti’ (C 1) in občestva. Ima razsežnost: edinost z Bogom in edinosti med ljudmi. Prva je pogoj in izvir druge. Papež Janez Pavel II. postavlja ‘enačbo’: »Verovati v Kristusa pomeni hoteti edinost; hoteti edinost pomeni hoteti Cerkev; hoteti Cerkev pomeni hoteti občestvo milosti, kakor ga je zamislil Oče s svojim večnim načrtom. To je smisel Jezusove molitve: ‘Da bi bili vsi eno’« (B. Dolenc, 'Uvodna beseda' v CD 63, str. 5-6). 14 okrožnic Janeza Pavla II. pomeni 14 draguljev v Marijini kroni v nebesih, ker je bil to Marijin papež. Za naš namen smo izbrali le 1., 2., 10. in 12. okrožnico. 

Papež Frančišek je med katehezo o usmiljenju, 30. junija 2016 dejal: »Usmiljenje ima oči, ki vidijo, ušesa, ki slišijo, roke, ki dvigujejo. Vsakdanje življenje nam omogoča, da se z rokami dotaknemo mnogih stisk najrevnejših in najbolj preizkušanih oseb. Od nas pa se zahteva tista posebna pozornost, ki nam pomaga, da se zavemo stopnje trpljenja in stiske, na kateri se nahajajo mnogi bratje in sestre. Včasih gremo mimo situacij dramatične revščine in zdi se, da se nas ne dotaknejo. Vse se nadaljuje, kakor da ne bi bilo nič; v brezbrižnosti, ki nas navsezadnje naredi za hinavce in, ne da bi se tega zavedali, se konča kot oblika duhovnega spanja, kjer je duša neobčutljiva, življenje pa nerodovitno. Ljudje, ki gredo mimo, ki gredo skozi življenje, ne da bi se zavedali potreb drugih, ne da bi videli mnoge duhovne in materialne potrebe, so ljudje, ki gredo mimo, ne da bi zares živeli, so ljudje, ki ne služijo drugim. Kdor ne živi, da bi služil, ne služi življenju.« Papež Frančišek je z bulo  Misericor diae vultus (Obličje usmiljenja). 11. aprila 2015 napovedal jubilejno leto usmiljenja. 

Grün (2012a) nas vabi na vstajenjsko pot, ki je prava terapija in je vaja za življenje. Terapije se smiselno ukvarjajo z našo ranjenostjo in obravnavajo spremembe in duševne rane iz naše življenjske zgodbe. Vendar pa samo iskanje vedno novih metod za ozdravitev starih ran vodi v začaran krog, ki ustvarja za našo družbo  značilno depresivno vzdušje. Vstajenjska pot se začne z življenjem, ki bi rado vzbrstelo v nas, pri naših zmožnostih in sposobnostih, pri tem, kar bi Bog rad iz nas izvabil. Velikonočne zgodbe so prav tako ozdravljajoče kot zgodbe ozdravljenja v evangelijih. Pot vstajenja iz groba je vse leto čiščenje naših grobov. Ko je ogroženo naše življenje, ko se pojavljajo depresije in čas brezupa, ko nas zajamejo razoča ranja in malodušje, nam pomaga vstajenjsko razmišljanje, da ponovno najdemo stik z življenjem, ki premaga smrt, ki nas popelje v širino in svobodo vstajenja.

Božič in Velika noč sta dva največja krščanska praznika navdiha za delovanja Svetega Duha v smislu uresničevanja božjega načrta na zemlji in v nebesih. Potekata od rojstva Deteta v betlehemskem hlevcu do šotorišč, ki so posthumno pripravljena za nas v Nebesih. Papež Benedikt XVI. je dejal: »Vsako leto, ko obhajamo Veliko noč, podoživljamo izkušnjo prvih Jezusovih učencev, izkušnjo srečanja z Njim, ki je vstal.«
Pri Simonu Gregorčiču (2006, 117) najdemo v pesmi V pepelnični noči naslednjo narodno prebudno kitico: »le vstani vborni narod moj. Do danes v prah teptan. Pepelni dan ni dan več tvoj, Tvoj je vstajenja dan!« Kot vemo, tudi vsak narod nosi svoj križ padcev in vzponov. Cerkev Marija Pomagaj na Brezjah simbolizira takšno narodno svetišče in zatočišče Slovencev.
Podobno kliče Alojz Gradnik: »vse bo mogoče, kar bo neverjetno in še v omahovanju sebe svest, se zdramil rod bo v siju novih zvezd«. Te verze navaja pokojni Andrej Bajuk (2011, 279-281) v zapisu Slovenija vstan!  

Aramejska in hebrejska beseda 'cikaron' ne pomeni le spomina, ampak tudi obujenje  (Papež, 2008, ibidem, 57) Izraelce spominja na beg iz egiptovskega suženjstva, nas pa osvobaja iz suženjstva greha.  Grški izraz 'anamnesis' je prav tako ustrezen za evharistijo. Pomeni priklic, ponovitev in ponavzočenje nekega preteklega dogodka. Evharistija je hrana besede in kruha večnega življenja. Papež (2008 ibidem, 77) ugotavlja, da vstalega Gospodam srečamo v besedi in Evharistiji, ki pomeni za Janeza Pavla II. 'studenec in vrhunec evangelizacije'. 

Vzhodna pravoslavna Cerkev je  dajala poudarek na zakramentalnemu delu duhovnosti, kar je imenovala 'via mysterica', zahodna pa na kontemplativnem, premišljevalnem delu v smislu 'via mistica'. Sem sodi tudi 'adoracija najsvetejšega'. »Cerkveni očetje razlikujejo tri velike noči: 1. velika noč postave – Stara zaveza,
2. velika noč evangelija in 
3. velika noč našega dokončnega vstopa v obljubljeno deželo v nebeški Jeruzalem. To novo veliko noč naj bi uresničili v Božjem kraljestvu.« (Papež, 2008, ibidem, 105).       

V Novi zavezi štiri grške besede označujejo drugi Kristusov prihod:

1. 'Arhomaija' pomeni 'priti'. Matej 24,3.25.17; Luka 12,45; 18,5; 19,23.
2. 'Epifanija' pomeni 'pojaviti se' in 'tistega, ki se pojavlja'. Ta beseda je uporabljena 6 krat v Novi zavezi, 1 krat v Pismu 2. Solunčanom, 2,8 in 5 krat v pastoralnih poslanicah 1. Timoteju 6,14; 2. Timoteju 1,10;4, 1: Titu 2,13.
3. 'Apokalipsis ' pomeni 'odkriti, pokazati se'. Luka 17,30; 1. Petrova 1,13.
4. 'Paruzija' pomeni 'priti' ali 'biti prisoten'. Matej 24,3.27; 1. Korinčanom 15,23...«
Wycliffe Bible Encyclopedioa p. 332. Paruzija v Novi zavezi označuje 'prihod'. (2. Korinčanom 7,6; Filipljanom  1,26) ali prisotnost nečesa (2. Korinčanom 10,10). Je tudi tehnični termin, ki označuje prihod in prisotnost  Jezusa Kristusa v slavi znotraj eshatološkega procesa (Matej 24,3).
 Paruzija je tehnični izraz za Kristusov ponovni prihod na koncu sveta na 'oblakih slave' kot vrhunec  Božjega  eshatološkega odrešujočega procesa.« (povzeto po: The Anchor Bible Dictionary. V.5. p. 836. Prav gotovo je Jezusov drugi prihod ena izmed redkih idej, ki jo zagovarjajo vsi novozavezni avtorji (ibidem, p. 858).

Apokalipsa (starogrško: apokalipsis - odkritje, odstiranje) označuje zapisano skrivno razodetje, zlasti v povezavi z dogodki ob koncu sveta. Danes v pogovornem smislu izraz apokalipsa večinoma predstavlja konec sveta. Izraz Apokalipsa v ožjem pomenu je drugo ime za zadnjo knjigo Svetega pisma 'Razodetje', ki jo je domnevno napisal sveti Janez Evangelist  na otoku Patmosu. Poleg pozdravov različnim krščanskim skupnostim vsebuje tudi videnja konca sveta. Obstaja še več drugih razodetij, ki niso vključena v Sveto pismo. Vsem tem delom je skupno, da opisujejo nekega preroka, ki mu angel posreduje videnja konca sveta z eshatološkimi prvinami.

Konec sveta razumejo verniki številnih verstev kot trenutek, ko se bodo izpolnile prerokbe, ko bo na zemljo prišel napovedani Odrešenik. V tem smislu je konec sveta vesel dogodek. Mnogi pa so prepričani, da pomeni konec sveta materialno uničenje sveta, Zato apokalipso pogosto enačijo tudi s katastrofo svetovnih razsežnosti. Mnogi tudi verujejo, da bo ob koncu sveta nastopila poslednja sodba, ko bo Bog ljudi ločil na dobre in slabe kot zrnje in plevel.
Pavel svari krščanske skupnosti (Tesaloničane, Solunčane), da njihovo upanje zahteva budnost in treznost. Gospodov dan bo prišel, »kakor pride tat ponoči« (1 Tes 5, 2). Pri razlikovanju med sinovi dneva (oz. krščanskega upanja) in sinovi noči (oz. sveta) Pavel prvim pripisuje budnost, drugim pa spanje. Slednji zaupajo svetu in svojemu spoznanju ter razglašajo mir in varnost, a prav nadnje bo nenadoma prišla poguba (prim. 1 Tes 5, 3). Nasprotno pa kristjane zaznamuje nemir in celo stiska zaradi gotovega, a hkrati nedoločljive ga Gospodovega prihoda. Krščansko upanje in veselje ne prinašata pomiritve, varnosti in spokojne udobnosti, temveč nemir budnosti in treznost. Sprejetje krščanskega življenja pomeni vstop v nemir in nedovršenost, pomeni odpoved vsaki lažni pomiritvi, ki bi jo nudil svet. Novozavezni spisi veliko pišejo o upanju kot temelju krščanske eksistence, obenem pa zelo malo o predmetu upanja. To se zdi abstraktna pomanjkljivost. Gre pa za specifično biblično razumevanje človeka in sveta. Pomembno je vedeti, da se kristjan ne sprijazni s praznim oz. lažnim upanjem, ampak z realnim.  
Dejanje upanja (lat. spes qua speratur) nima svoje utemeljitve v poznavanju vsebine upanja, temveč v zaupanju v Boga kot osebo. Kristjanu zadostuje zagotovilo, da ga bo Bog obudil od mrtvih, četudi ne poseduje nikakršnega objektivnega spoznanja takšnega stanja. 
Sveti Avguštin je vprašanje upanja skupaj s Pavlovo triado »vera, upanje, ljubezen« (prim. 1 Kor 13, 13) uvrstil med temeljne krščanske vrline. Že sam pojem vrline (gr. areté, lat. virtus) izdaja antično ozadje, ker gre za odliko (in moč) eksistence. Če je za Pavla upanje temeljni modus krščanske eksistence v njeni celovitosti, je upanje kot vrlina zgolj eden izmed momentov krščanskega življenja, ki ga Avguštin povezuje z veseljem, hrepenenjem in potrpežljivostjo. Božji načrt paruzije se je izkazal za drugačnega, kakor ga je pričakovala prakrščanska skupnost. Potrpežljivost se razodeva kot ena izmed bistvenih značilnosti krščanskega upanja (prim. Rim 5, 3-5). Stiska v smislu nemira ne zaznamuje zgolj bivanja v svetu, temveč tudi odnos do cilja krščanskega upanja, Kristusove paruzije. Sveti Pavel, Heidegger in Pavić  razlagajo vprašanje določenega časa drugega prihoda Jezusa Kristusa kot znak nezaupanja in zato tudi napačno zastavljeno. Treba je živeti v nenehni negotovosti, ker le s pomočjo preseganja težav lahko ta prihod dočakamo. Gospod bo prišel kakor tat, ki pa to ne bo. Še pred tem bo prišel kot usmiljeni Gospod. Prositi moramo Boga, da vzdržimo pritiske stopnjevanja stiske. Čim večja je stiska, tem bolj moramo poslušati in verjeti v Božjo besedo. Zato tudi Pavić (2005, 14-15) v nasprotju s prevladujočim stališčem trdi, da vera ni zaščitenost, ampak je nenehna izpostavljenost (Pavić, 2005, 14-15).  
Eden izmed glavnih Pavlovih ciljev v Pismih je tolažba in spodbuda krščanske skupnosti k potrpežljivosti in budnosti. Živeti odnos do paruzije razkriva naravo krščanskega upanja in specifično strukturo krščanske eksistence. Upanja na Božje odrešenje ni moč razložiti kot pričakovanje v sedanjosti, ki zadeva dogodek v prihodnosti.  Krščansko upanje kot udejan janje odnosa do presežnosti je najprej krščanski način življenja. Upanje omogoča, utemeljuje in strukturira krščansko eksistenco. 'Biti' je obenem biti-v-upanju. To upanje pa kot življenj sko izkustvo s seboj prinaša hermenevtiko časa oz. časenja eksistence, ki ni kronološki objektivni čas. Svojevrstnost časovnosti krščanskega življenja sveti Pavel najbolje pokaže s svojim odgovorom na vprašanje, kdaj se bo zgodil drugi Kristusov prihod. »Kar pa zadeva čase (gr. tôn chrónon) in trenutke (tôn kairôn), bratje, ni treba, da bi vam pisali o tem, saj sami natančno veste, da bo Gospodov dan prišel, kakor tat pride ponoči.« (1 Tes 5, 1-2). Pavel pokaže, da se odgovor nahaja na drugi ravni. »Vi, bratje, pa niste v temi, da bi vas ta dan presenetil kakor tat, zato nikar ne spimo kakor drugi, ampak bodimo budni in trezni.« (1 Tes 5, 4-5). Odgovor na vprašanje prihoda je za Pavla v načinu, kako polno živeti. Časovna prislova  'kmalu' in 'takrat' ne zadostujeta. Čas paruzije avtentično živi kristjan v dogodku sedaj in tukaj, ko ga 'izvaja' oz. 'izvršuje'. Ponovni Kristusov prihod ni le možnost, ki je manjvredna kot dejanskosti. Tisti, ki verjamejo vanjo kot v prihodnost ne glede na sedanjost (npr. po Leibnizovi teoriji vnaprejšnje določenosti) so odpadli od pristne krščanske drže. Nekateri so že v antiki prenehali delati, ker se jim ni zdelo vredno, saj se bo tako ali tako kmalu zgodil drugi prihod, drugi so iz istega razloga zapadli v malodušje. Pavel vse takšne pripadnike izrecno opominja (prim. 1 Tes 5, 14). 
Že prvi kristjani so zapadli vsakdanjemu, posvetnemu in po Heideggerju vulgarnemu pojmovanju časa čakanja na Gospodov prihod. Danes to versko prakso izvajajo Adventisti. Sprejetje krščanskega oznanila, ki je temelj upanja, ne pomeni pobega iz težke sedanjosti, iz stiske sveta v iluzijo prihodnosti. Nasprotno, postati kristjan pomeni sprejeti nase težo življenja. Pavel večkrat poudarja besedo thlîpsis (gr. tribulatio, stiska, nadloga, trpljenje) kot eno izmed ključnih razsežnosti krščanske eksistence. Tesaloničani so sprejeli božjo besedo »v veliki stiski« (1 Tes 1, 6), pa tudi Pavel jim ne napoveduje miru in spokojnosti, marveč stisko (prim. 1 Tes 3, 4). Kljub vsemu pa stisko spremlja veselje (gr. chará), ki ga Pavel povezuje s Svetim Duhom (prim. 1 Tes 1, 6). Prav v svojevrstni povezanosti trpljenja (stiske) in veselja se razodeva temeljno krščansko občutje življenja. Kristjan stisko doživlja kot trpljenje v svetu. Svet ni najprej kraj  prebivanja, marveč je tisti način življenja, ki je zaprt v lastno imanenco po posvetni logiki. 

Šele v luči Božjega časa oz. večnosti postane svet s svojimi dobrinami začasen. Kristjan živi v svetu, a ni od tega sveta. kar pomeni, da je ujet v logiko trpljenja in nepravičnosti, da ga svet 'stiska'. A prav krščansko upanje je tisto, ki mu daje moč, da po-trpi in da se v potrpežljivosti sooča s težavami sveta. Pavel opozarja kristjane, da satan pride prvi, tako kot pride preizkušnja pred odrešitvijo za tiste, ki ne vzdržijo stiske.  

3.3 Pomen Marije v krščanski duhovnosti

Marijina ključna vloga v krščanstvu se prične z angelovo napovedjo njenega  rojstva Jezusa. Angel pokaže Mariji znamenje: pove ji za Elizabetino nosečnost, ki je bila do tedaj skriv nost. Nato jo opogumi s spodbudo, ki ne bi mogla biti primernejša: »Bogu ni nič nemogoče. Nobena Božja beseda ni neuresničljiva!« Marija odgovori s slavnim stavkom: »Prav. Veš, da hočem predano služiti Bogu. Naj se zgodi z mano, kakor si rekel.« S tem je po Luthru  dopolnjena podoba Cerkve. Marija je prva novozavezna vernica, prva je slišala evangelij o prihodu Sina, prva se je odzvala s poslušnostjo in vero. Prav ta vera Božji obljubi, »naj se mi zgodi po tvoji besedi«, je značilnost pravega kristjana in zaklad Cerkve. Marija sprejme tveganje. Lahko bi obveljala za prešuštnico, ker je bila že zaročena z Jožefom. Kazen za to je bilo kamnanje. Bog si je izbral zelo nekonvencionalno pot. Marija je prava učenka. Božjih besed ne razume v celoti, ampak se jim podredi in veruje. 

Drugi del pozdrava, »Gospod (je) s teboj,« spominja na angelov klic Gideonu (prim. Sod 6,12), ki mu je Bog naklonil pomembno poslanstvo, težak boj, bitko, v kateri naj manjšina premaga večino. Kakor bi ji Gabriel hotel reči: »Pred tabo so velike in težavne stvari, Marija, a Bog ti bo pomagal, da jih boš opravila.« Marijo skrivnostni pozdrav vsekakor prestraši in zmede. Angel jo potolaži; pove ji, da je »našla milost pred Bogom« – kakor Noe, edini rešeni iz starega sveta (prim. 1 Mz 6,8) in deležen Božje zaveze (prim. 1 Mz 9,9 sl.). 

Marija se odzove z vprašanjem, podobno kakor Zaharija (v. 18). Izpove nelagodje in negotovost. Marija je zaročena deklica, »obljubljena Jožefu v zakon«, ni pa poročena – poroka je bila lahko oddaljena še več let. »Kako – zanosila? Ne živim še z možem?« Njeno vprašanje dobi odgovor v obliki ponovne, še večje obljube in še bolj presenetljive napovedi. V 2. delu se razkrije, da dogodek nima vzporednice nikjer v zgodovini. »Sveti Duh bo prišel nadte.« Te besede spominjajo na stvarjenje sveta (prim. 1 Mz 1,1–2) in napovedujejo Jezusovo obljubo Cerkvi: »Nad vas bo prišel Sveti Duh« (Apd 1,8). In dejansko: dogaja se novo stvarjenje in pojavlja se skrivnost Cerkve! »Obsenčila te bo moč Najvišjega.« Tu gre za namig na Božjo navzočnost v templju (prim. npr. 2 Mz 40,35 v LXX: »… kajti oblak ga je obsenčil in Gospodovo veličastvo je napolnjevalo šotor«). Začenja se Božje bivanje, šotorjenje, šekina med ljudmi. In tako kot na drugih ključnih mestih Jezusovega življenja (krst, smrt na križu, vstajenje) za trenutek zasijejo vse tri osebe Trojstva. Učlovečenje je trinitarični dogodek, dejanje, ki zajame, obda, preplavi, prežame Marijino človeško naravo.

Na podoben način bo Marija rešena starega sveta, kjer vlada greh, in kot prva bo deležna nove zaveze, evangelija, milosti in odrešilne moči prihodnjega veka. Sledi prva napoved oz. obljuba: »Zanosila boš. Sin, ki ga boš rodila, bo novi kralj David« – torej nihče drug kakor obljubljeni Mesija, izpolnitev starodavnih hrepenenj!

V tem se Marija kaže kot prapodoba Cerkve. Nošenje in rojevanje Sina, Božje Besede, ki je pri Mariji telesno, je v duhovnem smislu klic vsakega kristjana. To je naše dejansko poslanstvo: »Otroci moji, ki vas ponovno rojevam v bolečini, dokler ne bo v vas izoblikovan Kristus,« (Pavel, Gal. 4,19). Čudovita podoba žene, ogrnjene s soncem, z luno pod nogami in z vencem dvanajstih zvezd na glavi (prim. Raz 12,1sl.), ne pomeni Marije, ampak Cerkev. Vpitje od porodnih bolečin je njena molitev v tem svetu (prim. zapisek o Lk 18,1–8). Preganjano Marijo Bog ščiti. Njeno poslanstvo je roditi  Jezusa, ki bo imel oblast nad narodi. Pustimo Božjemu Duhu, da v nas izoblikuje Kristusa. Njegovo telo smo. Smo    manjšina, ki pa bo prevladala. Marija je s svojim dejanjem postala preroško znamenje, razodeta slika skrivnosti Cerkve. Prek nje nam Bog kaže našo naravo in svoje milostno delovanje, ki ga udejanja v nas, mi pa smo vanj poklicani.

Namesto celovitega spoznanja dobrega in zla nastopi preprosta vera, predanost, zaupanje v Božjo dobroto, milost. To je preobrat pomeni razveljavljenje starodavne sumničavosti do Boga, ki je povzročila prvi padec. Njena vera odpira  vrata v prvotno nedolžnost.  Marija kot zgled vere ni popolna. Besedo sprejema, o njej razmišlja, »jo sestavlja v svojem srcu«, in se ob njej tudi spotika. Marija je v življenjski preizkušnji ponižno predana božji volji. Zaveda se svoje »nizkosti« in potrebe po »Odrešeniku« (v. 47–48). Takšna je svetopisemska popolnost. Kot prejemnica odločilne vloge rojenice Božjega sina Jezusa, postane Marija predstavnica Božjega ljudstva, hči sionska, in slika Božje neveste.  Je skromna Gospodova dekla, ki se odziva s poslušanjem, zaupanjem in predanostjo. Marija, presveta Božja mati in devica, je mojstrovina poslanstva Sina in Duha v polnosti časa. V odrešenjskem načrtu najde Bog-Oče prebivališče, kjer lahko njegov Sin in Sveti Duh prebivata med ljudmi. Marijo liturgija opeva in postavlja pred nas kot 'sedež Modrosti'. V njej se začno razodevati 'čudovita božja dela', ki jih bo Sveti Duh izvrševal v Kristusu in v Cerkvi. 

O živi navzočnosti svete Marije v duhovni teologiji priča zaključen sklop znanja – marijologija. »Če le trpimo z njim, da bomo z njim tudi poveličani« (Rim 8,17). Nihče ni »s Kristusom« bolj trpel, kakor Marija, in zato ni nihče bolj poveličan z njim, kakor njegova mati Marija, 'ki jo je v nebesih kronal'.

Cantalamessa se sprašuje, v čem je Marijina slava. En del njene slave vidimo že tukaj na zemlji. Prepoznamo jo po odgovorih na vprašanja: katero človeško bitje je bilo bolj ljubljeno, koga so bolj klicali v veselju in bolečini, katero ime je bilo pogosteje na ustnicah ljudi? Kateremu bitju so poleg Kristusa verniki namenili več molitev, hvalnic in katedral? Katero obličje, poleg njenega, so skušali pogosteje upodobiti umetniki? Sveti Duh je rekel o Mariji, da jo bodo odslej blagrovali vsi rodovi. Marija se kar najbolj zaveda, da smo v globoki milenijski krizi (2011). Iz tega je razvidno, da nas v trpljenju ljubeče poveličuje, blagoslavlja, objema,... V drugem delu pa jo je Jezus »v nebesih kronal«.

Vse kaže, da je Magnificat Marijin, čeprav ga ni ona dobesedno zapisala ali narekovala. O njej je hotel spregovoriti Sveti Duh. Tisto, kar je rečeno o spevih o Gospodovem služabniku, velja tudi za spev Gospodove služabnice. Marijina slava je plačilo za trpljenje. Slava ljudi na zemlji in v Cerkvi je za Cantalamesso (2004) le bled odsev Božje slave. Božja slava je Bog sam, ker so njegovo bitje luč, lepota in sijaj, predvsem pa ljubezen. Slava napolnjuje bivališ če, gre pred Mojzesom (2 Mz 33, 22; 40, 34). Slava je sijaj, poln moči, ki se kot poplava razliva iz Boga. Kristus jo je oznanil v svojem veličastvu na Gori. Resnična Marijina slava je v udeležbi pri tej Božji slavi, ker jo je vso oblila in je bila v njej vsa potopljena. Bila je že »izpolnjena do vse Božje polnosti« (Ef 3,19). Oznanjevanje je metoda širjenja Svetega Duha na ne-verne in prenašanja pozitivnih izkušenj življenja na prihodnje rodove. 

V božji slavi Marija uresničuje takšno poklicanost kakor vsak človek in vsa Cerkev: biti v »hvalo njegovega veličastva« (Ef 1,14). Marija hvali Boga in se v njem tudi veseli, radosti in vzklika v Magnificatu: »Silno se veselim v Gospodu, moja duša se raduje v mojem Bogu. Zakaj odel me je z oblačilom odrešenja, ovil me je z ogrinjalom pravičnosti, kakor ženina, ki si nadene venec, kakor nevesto, ki se okrasi z nakitom« (Iz 61,10).

Poslanstvo svete Terezije Deteta Jezusa je isto kot Marijino: »Čutim, da se moje poslanstvo začenja: poslanstvo, da pomagam ljudem ljubiti Gospoda, kakor ga jaz ljubim in podarim ljudem mojo malo pot. Če usmiljeni Bog usliši moje želje, se bodo moja nebesa nadaljevala na zemlji vse do konca sveta. Da, moja nebesa hočem preživeti v izvrševanju dobrega tu na zemlji.« Sveta Terezija Deteta Jezusa je privzela in uresničevala Marijin poklic. Svoja nebesa preživlja tako, da izvršuje dobro na zemlji in mi vsi smo temu priče.

Umetnost molitve je v naši želji po iskrenem stiku z Bogom. Potrpežljivost pomaga h globini molitve, k njeni domačnosti pa iskrenost. Kjer ni iskrenosti, tudi ni domačnosti. Prosimo Jezusa, da nas nauči iskreno moliti. To je najboljša popotnica za nebesa. Jezus nam daje napotek: bodite kakor otroci. Vstali Jezus živi in »posreduje za nas« (Rim 8,34) pri Očetu. 
 
Marijino vlogo Cantalamessa (2004) osvetljuje s podobo lune, ki meče na zemljo svetlobo, ki jo prejema od sonca Kristusove luči. Tako Marija pogosto sveti tistim, ki živijo v temi greha, če se le obrnejo k njej in jo kličejo. Janez Krstnik pravi: »To moje veselje je torej zdaj dopolnjeno. On mora rasti, jaz pa se manjšati« (Jn 3,29 sl.). Cerkveni očetje so radi uporabili simbola sonca in lune, da bi predstavili odnos Kristusa in Cerkve. Marija in Cerkev sta dve medsebojno povezani realnosti. 

Marija je tudi zavetnica bolnih. Bolniki jo prosijo za posredovanje božje milost. Mnogi pa ne vedo, da so telesne bolezni posledice bolnih na duhu.  Vendar pa lahko vse te po priprošnjah ozdravi s čistim srcem, ko v njih Sveti Duh najde svoj prostor.  

Verniki se pri zahvaljevanju Sveti trojici zahvaljujemo tudi Mariji za vse to, kar je naredila za nas. Eden od psalmistov pravi isto kot Marija: »Poveličujte z menoj Gospoda, povzdiguj mo njegovo ime vsi skupaj« (Ps 34,4). Ne moremo ji narediti večjega veselja, kot da se še naprej dviga k nebu njena hvalnica in zahvala Bogu za velike reči, ki jih je storil njej in nam. Najboljše znamenje ljubezni je posnemanje Kristusa (Avguštin). Psalmist pravi enako kot Marija: »Pridite, sinovi, poslušajte me, strahu Gospodovega vas bom učil« (Ps 34,12).

Marija je vzeta v nebesa 'z dušo in telesom', se spomnimo vnebovzetja preroka Elija. Preden je videl svojega učitelja in očeta oditi na ognjenem vozu, je mladi učenec Elizej prosil: »Naj mi pripade, prosim, dvojni delež tvojega duha« (2 Kr 2,9). Našo  mati in učiteljico Marijo prosimo še več: »Naj ves tvoj duh, o Mati, postane naša dediščina! Naj tvoja vera, tvoje upanje in tvoja ljubezen postanejo naše; naj tvoja ponižnost in preprostost postaneta naši. Naj tvoja ljubezen do Boga postane naša!« Sv. Ambrož je še prosil: »Naj bo v vsakem od nas Marijina duša, ki bo poveličevala Gospoda, naj bo v vsakem Marijino srce, ki se bo radovalo v Bogu.« 

Sveti Grignion Montfortski (2000) pravi »Tisti, ki se hočejo okleniti te posebne vrste Mariji nega češčenja ..., naj uporabijo najprej dvanajst dni za to, da se znebijo duha tega sveta, ki je nasproten duhu Jezusa.  Nato uporabimo še tri tedne, da se po posredovanju Božje Matere napolnijo z Jezusom Kristusom. Prvi teden naj molijo za spoznanje samega sebe ... drugi teden naj se trudijo za spoznanje presvete Device ... tretji teden pa za spoznanje Jezusa Kristusa« (št. 227–230). 

Marija (2011) nas pri svojih videnjih, ki so zbrana od l. 1985 do 2004 opozarja pred pogubo človeštva zaradi pohujšanja, samozaverovanosti, pohlepa. Blagoslavlja tiste 'otroke', ki ji iz ponižnosti sledimo pri zavzemanju za božjo pravičnost na zemlji. Smo orodja širjenja njene svetlobe, nenehno naj slavimo Boga. Pokaže nam kako poteka ljubeča trinitarična komunika cija. V molitvi nas združuje v Svetem Duhu. Z njo je vsak trenutek svet, ker nam odpira vrata v nebeško kraljestvo. Vsak njen nagovor nam odpira nov vidik božje resnice, dobrote in lepote, novo stran nebeške slave, nov čas epifanije. »Trpljenje pospešuje čas Jezusovega zmagoslavja v svetu. Ljubezen je sila, ki bo spremenila trpljenje v radostno pričakovanje« (Trpin, 2011, str. 143).   

Rilke (2018) je poetično predstavil Marijino življenje. Ko je Jožef mrk ob Marijini nosečno sti, mu je angel predočil, da je 'Marija sveža kakor Božja zarja'. Rekel mu je »Tesar, še ne opaziš, da deluje Bog. Boš zato, ker delaš deske, v napuhu klical na zagovor njega, ki ponižno daje iz istega lesa vzbrsteti listom in pognati popkom« (Rilke, 2018. 28). Oznanilo pastirjem pa pravi: vi, ki zvezde poznate. «Poglejte, jaz sem nova zvezda.  Moje bitje vse gori, da mu globoki  svod ni več dovolj« Jezus je svoj prostor v pastirjih dobil.   

Priporočljiva je stalna molitev rožnega venca za edinost Cerkve, za nove duhovne poklice,  za svetost in stanovitnost poklicanih in za zmago dobrega nad zlim. Baje danes v svetu primanjkuje več kakor sedem milijonov novih duhovnih poklicev. Vsak duhovni poklic mora biti od nekoga izmoljen in  iztrpljen. Predvsem pa je ta molitev rožnega venca odgovor na Jezusovo naročilo: »Žetev je obilna, delavcev pa malo. Prosite torej Gospoda žetve, naj pošlje delavce na svojo žetev.« (Mt 9,37.38; Lk 10,2). V bistvu ga ne molimo le za duhovne poklice, ampak tudi zato, ker sami stopamo po duhovni poti logike križevega pota, da bi nam Jezus pomagal nositi naš križ in da bi skupaj z njim vstali. Mi molimo za druge tudi zato, ker vemo, da drugi molijo za nas in si tako medsebojno pomagamo pri nošenju križa. Obenem pa se pokažejo vzajemni učinki molitev, ko mi molimo za druge, ti za nas, oboji za verne duše v vicah in te za nas.    

Hvala Bogu, da sva se lahko z ženo Tončko udeležila  romanj k Mariji na Brezje, v Lurd, Compostello, Poffabro, Međugorje in Fatimo.  Dne 26. 5. 2015 smo 'odrinili na globoko' na romane k sveti Bakhiti izpred Cerkve na Rakovniku, ki ima nedavno prenovljen kip Marije. Najprej smo se na poti ustavili v Čenakolo (it. Cenacolo, lat. Coenaculum), kjer smo poslušali predavanje teologa Mirca Agerde, si ogledali jaslice na prostem in poljubljali dišeči križ. V darovani sveti maši patra Leopolda Grčarja v tamkajšnji Cerkvi (Chiesa di San Martino) smo začutili, da Božje srce utripa z nami in za nas. V isti Cerkvi se je Marija po Renatovem pripovedovanju opredelila: jaz sem kraljica ljubezni. Če se boste ljubili, boste blizu Očetu. Ljubezen in usmiljenje. Molitev brez konca…, ljubite in boste ljubljeni. (Trpin, 2011, I). Marija se je prikazovala kot živa v različnih krajih sveta in pustila veliko sporočil. Gre za odreševanje človeštva pred zlom, ki mu preti. Marija nas roti, da naj bomo čistega srca, da naj poslušamo in oznanjamo njena sporočila vsem drugim, ki so odpadli od Boga ali pa imajo samo šibko vero. Opogumlja nas za oznanjevanje in pričevanje. Ljubi nas in nas opozarja, da naj tudi mi ljubimo njo in Sveto trojico. Marija nam s svojimi številnimi čudovitimi nagovori vabi k sodelovanju in v preprostem jeziku predaja božjo milost in usmiljenje za vse. Resnično se Marija na različnih krajih in sporočilih izkazuje kot »zvezda nove evangelizacije« (Benedikt  XVI., 2012) Na praznik nedolžnih otrok, 28. 12. 2000 je sporočila, da »bo ta rod navzoč pri uničujočih posledicah, ki jih bo Evropa trpela, ker je izdala Boga« (Trpin, 2011, str. 256).  

Krščansko duhovnost tvorijo lastnosti čistost duše in vesti, askeza, doslednost dostojanstva, molitve in izkušnje trpeče ljubezni. Njena duhovna praksa pa  vključuje oznanjevanje, maševanje, krst, prvo obhajilo, birmo, maziljenje, molitve, prošnje, zahvale, meditacije, evharistijo, spoved, cerkveno poroko, obletnice poroke, romanja, procesije. Danes ji manjkata duh preroštva in duh uboštva. Še vedno se RKC težko identificira z revnimi. Posvetna duhovnost se tej praksi po poslanstvu sicer lahko približa, ne more pa je nadomestiti, ker Kristus le ni bil le idealen in moralen človek.  

Verovanje je tudi kontrafaktično upanje proti upanju. Ne glede na to, kakšna so trenutna dejstva, verjamemo da Bog dela dobro za nas. Nenehno se je treba truditi za dobro, ker zlo pride že samo. Šele po svojih vnukih sem opazil, kako smo shodili tako, da smo padali in nato vstajali že v otroštvu, na starost pa je to še posebej pomembno. To je začetek in konec njihovega in našega križevega pota. Sekularizacija je v novem veku po renesansi nastala zato, ker s ljudje stremeli, da bi vse imeli. Pozabili pa so na to, da ima prednost biti pred imeti (Fromm). Tisti ateisti, ki so vero zaradi imetja, vključno z imeti prav, opustili, ne morejo razumeti, zakaj jo drugi še imajo, tradicionalisti pa ne morejo razumeti, zakaj so jo drugi tako z lahkoto zapravili zaradi 'hudičevih skušnjav'. Schubertova (2013, 20-23) nas uči, kako prenesemo to, kar smo prepustili hudiču, spet nazaj pod vodstvo Kristusa. Uči nas molitev radikalne prenove.

Bog je po šestih dneh ustvarjanja presodil, da je to, kar je ustvarjeno, dobro. Govorimo še o dobrem Bogu in ljudeh dobre volje. Govorimo o občutku za skupno dobro (lat. sensus communis), brez katerega ne more obstajati civilizacija, čeprav so interpretacije tako različne kot realizacije. 

Zakaj ostane Marija zvesta Bogu, Eva pa ne? Sprva sta bili obe brez greha. Obe sta bili izpostavljeni skušnjavam. Marija jih je v zaupanju Bogu vedno premagala. V tem, v čemer je Eva padla, je Marija neprestano rasla. Eva se je uprla Bogu, Marija pa z vero in zaupanjem do Boga neprestano pomaga nam in človeštvu do zveličanja.

Marija dne 2. 2. 92 opozarja, »da je prišel čas antikrista, v katerem prevladuje prazna znanost lažnih prerokov in slepo delovanje njihove oholosti. Bodite mi blizu, pokoravajte se z vso svojo voljo Jezusu« (Trpin, 2011, 196)

Ko je bila Bernadka Soubirou stara 14 let, se ji je dne 11. februarja 1858 v skalni votlini Massabiele (v okcitanskem jeziku 'massa vièlha' - stara skala) prvič prikazala Marija  z rožnim vencem v roki. Do julija 1858 pa se ji je prikazala še 17-krat. Po njeni smrti v letu 1879 je njeno telo ostalo nestrohnjeno, svetišče v Lurdu pa je postalo največje romarsko središče na svetu, ki vsako leto privlači na milijone romarjev. Kljub začetnemu skepticizmu RKC so bila njena pričevanja na podlagi kanoničnih raziskav razglašena kot resnična. Beatificirana je bila leta 1925, za svetnico pa jo je razglasil papež Pij XI. v letu 1933. Je zavetnica bolnikov in mesta Lurda. Z ženo Tončko sva romala v Lurd trikrat. Vsakokrat so se procesije z lučkami odražale v najini duši v drugačnih odtenkih večne božje milosti in usmiljenja. Mnogi bolniki pridejo v Lurd, da bi ozdraveli. Nekateri tudi ozdravijo. 

Franza Werfla so nacisti preganjali zaradi njegovega judovskega porekla. S pomočjo  Variana Fryja in Odbora za nujno reševanje v Marseillu sta v l. 1941 z ženo poiskala zavetje za pet tednov v romarskem mestu Lourd. Veliko pomoči in prijaznosti sta bila deležna od katoliških redov. Fry je organiziral pešačenje po skrivnem prehodu čez Pireneje. Nato sta potovala v Madrid in od tod na Portugalsko in v New York. Ko je Werfel z ženo prispel v Ameriko, je objavil roman Pesem o Bernardki Soubirou (Werfel (2008) v zahvalo, da je v Lurdu rešil svojo stisko.  

Blažena Devica Marija se je trem portugalskim pastirčkom prvič prikazala v Fatimi na Portugalskem 13. maja 1917. V Evropi je tedaj divjala prva svetovna vojna, ki je terjala ogromno število človeških žrtev. Le osem dni pred prikazanjem je papež Benedikt XV. prosil Blaženo Mater, naj posreduje za konec vojne.

Pri prvem prikazovanju je Marija naročila pastirčkom, naj odslej pobožno molijo rožni venec. Nato jih je vprašala, ali se hočejo Bogu darovati s tem, da mu bodo radi prinašali žrtve in sprejemali vse trpljenje v spravo za številne grehe, s katerimi ljudje žalijo Boga. Otroci so ji to obljubili. Pri junijskem prikazovanju jim je Gospa povedala 'prvo skrivnost'. Po Jacinto in Frančiška bo kmalu prišla, Lucija pa bo živela dalj časa, ker hoče po njej Jezus razširiti po svetu češčenje Marijinega brezmadežnega Srca. Pri julijskem, tretjem prikazovanju je otrokom pokazala opustošenje, ki ga bo prinesla druga svetovna vojna. Pokazala jim je pekel, ki so ga otroci videli kot stanje večnega trpljenja in brezupa.

Nevarnost je pretila iz komunistične Rusije, zato je naročila naj se Rusija posveti njenemu brezmadežnemu srcu. 'Na koncu bo moje brezmadežno Srce zmagalo,' je rekla otrokom. Skrivnostni mož v belem, prestane mučeništvo skupaj z mnogimi drugimi kristjani na vrhu neke gore se je pozneje izkazal kot bodoči papež, ki je preživel atentat.. Ob zadnjem prikazovanju 13. oktobra 1917 se je zbralo okoli 70.000 ljudi. Marija se je predstavila kot Gospa svetega rožnega venca in naročila, naj njej v čast na tem kraju postavijo kapelo.

Papež Pavel VI. je ob 50. obletnici prikazovanj (13. maja 1967) romal v Fatimo in v govoru posebej naglasil poziv fatimske Gospe k molitvi in pokori. Papež Janez Pavel II. je obiskal Fatimo od 12. do 13. maja 2000. Svoje preživetje atentata je pripisal čudežu fatimske Marije. Fatimo je obiskal tudi papež Benedikt XVI. med 11. in 14. majem 2010. Z nadškofom Uranom smo romali v Fatimo v maju 1919 na poti po Portugalski. Tudi v Fatimi so vsak dan večerne procesije z lučkami.   

Za mir v boju proti zlu skrbi Sveta Marija, ki je vedno z nami. Posvečen ji je križev pot 'Z Marijo za Križanim' 30. 3.2018.    

»Naš Odrešenik Jezus Kristus! Hvala Ti za Tvojo neizmerno ljubezen. Za naše odrešenje si sprejel nase st  rahotno trpljenje in smrt. Za nas, zame si bil izdan, sojen in po nedolžnem obsojen kakor hudodelec, bičan, s trnjem kronan ... Zame si nosil križ, na njem si prelil svojo Kri in vojak je s sulico odprl Tvoje presveto Srce ... 

Jaz pa, kljub Tvoji neizmerni ljubezni, Tvojemu nedoumljivemu trpljenju in smrti, še zmeraj sprašujem: »Zakaj moram trpeti? Ali ni že preveč? Kaj vendar misli Bog? … 
O Jezus, daj mi razumeti Tvoje besede: »Kdor hoče rešiti svoje življenje, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel« (Mt 16,25) ... S svojim zgledom si nam pokazal, kako je treba sprejemati križe, trpeti in izgubiti svoje življenje – in iz Tvoje daritve je vzklilo naše odrešenje.

Moj Odrešenik, nauči me vdano sprejemati vsakodnevne križe. Naj se zavedam, da je Tebi vse znano in da Ti sam hodiš z menoj in mi boš dajal vedno dovolj moči. Z menoj je vedno tudi Tvoja Mati, ki si Jo na križu dal tudi nam, meni za Mater. Naj pod Njenim varstvom zvesto hodim za Teboj.

Prosim Te, reši me strahu pred vsakovrstnimi stiskami in trpljenjem. Daj tudi meni tolikšno ljubezen, da bom sposoben darovati svoje življenje in ga izgubiti – zate in za druge; kajti samo tako ga bom rešil, našel ga bom za vso večnost v Tebi, ki si Življenje in rešenje, ki si večno Življenje.«

Oče usmiljenja in tolažbe,
tvoj Sin Jezus Kristus
nam je s križem pokazal vrednost trpljenja.
Pomagaj našim bratom in sestram,
ki že nosijo križ bolezni in so preizkušani.
Nakloni jim izboljšanje zdravja,
njihovim svojcem pa poguma in zaupanja.
Vsem zdravstvenim delavcem nakloni moči in zdravja,
da bodo vztrajali v ljubezni do bolnikov;
raziskovalcem pa, da bodo čim prej odkrili uspešno zdravilo.
Nam in vsemu svetu daj svoj blagoslov,
da bomo rešeni bolezni
in se ti bomo mogli s tvojo Cerkvijo zahvaljevati.
Amen.
 
Sv. Marija, zdravje bolnikov – prosi za nas.
Sv. Rok, zavetnik zoper kužne bolezni – prosi za nas.
Vsi božji svetniki in svetnice – prosite za nas.

Bodimo pripravljeni na Jezusov drugi prihod. Marija pravi: »Vi ste rojeni skupaj z Jezusom; slavite Očeta življenja in se Mu zahvaljujte. Dragi otroci, vsak človeški poskus ostaja znotraj obzorja. Jezus bo prišel, prišel bo in svet  ne bo pripravljen  na Njegov prihod, nepripravljen bo na Njegovo sodbo. Tega, ki ga pričakujejo narodi, le redki sprejemajo.« (Trpin, ibidem, 2011, 149). Brezmejno ljubimo Jezusa kot On brezmejno ljubi nas.
 
3.4 Pomen svetnice Bakhite, matere Terezije in Faustine Kovalske

Bakhita se je rodila leta 1869 v sudanskem Darfurju, tam preživela zgodnja otroška leta, dokler je niso pri sedmih letih ugrabili trgovci s sužnji in jo prodali najboljšemu ponudniku.  Novo ime Bakhita pomeni srečnica. Po večletnem trpljenju pod surovimi gospodarji je Bakhita postala pestunja pri bogatem italijanskem paru, se kasneje spreobrnila v krščanstvo in potem postala še redovnica v samostanu, kjer so jo spričo njene zdržljivosti in zmožnosti empatije do bolečine drugega postavili za zgled drugim vernikom. Umrla je 1947, leta 2000 pa jo je RKC razglasila za svetnico. 
V samostanu v Sciu je dobila ime Madre Gioseffa Margherita Fortunata Maria Bakhita. Ob posvetitvi Bakhite za svetnico je l. 2000 papež Janez Pavel II. dejal »le Bog lahko povrne upanje žrtvam nekdanjih in sedanjih oblik suženjstva«. Bakhita je imela veliko emocionalne inteligence, da ni nikogar kompromitirala. Razumela je skrajnosti in nevarnosti, ker se ni soočala le z izzivi raznolikosti, ampak predvsem z nasprotji. Olmijeva (2019) je roman o Bakhiti pisala v sedanjem času ne le zato, ker Bakhitina zgodba ne zastara, ampak tudi zato, ker je suženj prisiljen živeti v njem ne glede na preteklost, ki se je nima časa spominjati in prihodnost, ki je ne more načrtovati.  

Benedikt XVI je ugotovil, da je Bakhito spoznanje, da je dokončno ljubljena, karkoli se ji pripeti, odrešilo. Francoska pisateljica Olmijeva (2019) trdi, da je morala imeti Bakhita veliko čustvene inteligence, da je pravilno ocenila ugrabitelje in veliko empatije, da je lahko pomagala revnim.  

Molitev k sveti Jožefini Bakhiti se glasi: kot deklica si bila prodana za sužnjo in si se morala soočiti z neizrekljivimi težavami in trpljenjem. Ko si bila enkrat osvobojena fizičnega suženjstva, si našla resnično odrešenje v srečanju s Kristusom in njegovo Cerkvijo. Sveta Jožefina Bakhita, pomagaj vsem tistim, ki so se zapletli v suženjstvo. V njihovem imenu posreduj pri usmiljenem Bogu na način, da bodo lahko verige njihovega ujetništva pretrgane.

Da bi Bog sam osvobodil vse tiste, ki so ogroženi, ranjeni ali z njimi zaradi trgovine z ljudmi slabo ravnajo. Prinesi olajšanje tistim, ki preživljajo to suženjstvo in jih uči, da bodo gledali na Jezusa kot na zgled vere in upanja, tako, da bodo lahko ozdravili svoje rane. Prosimo te, da moliš in posreduješ za vse nas, da ne bomo zapadli v ravnodušnost, da bomo odprli oči ter bomo lahko opazili bedo in rane tolikih bratov in sester, ki jim je bilo odvzeto dostojanstvo in njihova svoboda ter prisluhnili njihovemu klicu na pomoč. Amen.
Sveta Jožefina Bakhita, prosi za nas.

Mati Terezija se je rodila albanskim staršem leta 1910. Sprva je delovala na področju Jugoslavije.  Kasneje se je priključila  irskemu  Loreto redu nun, od koder je bila poslana v indijsko mesto Dardžiling za učiteljico. Leta 1931 je bila prestavljena v Kalkuto, kjer je skoraj 15 let poučevala zemljepis. Tu je ob hoji po ulicah mesta naletela na najrevnejše, na reveže, brezdomce in otroke, ki niso imeli svojcev in strehe nad glavo ter so zaradi tega životarili in umirali na cesti. Ta izkušnja je mlado redovnico globoko pretresla. Začutila je, da je za zidovi nunskega samostana preveč stran od njih, da bi jim pomagala.
 
Leta 1946 si je začela mati Terezija prizadevati, da bi lahko svoje življenje posvetila skrbi za uboge in revne na ulicah Kalkute. Za ta namen je ustanovila nov red Misijonark ljubezni, ki ga je leta 1950 potrdil papež Pij XII. Ker je bila kot redovnica Loretskega reda zavezana svojim zaobljubam, je morala za dovoljenje prositi svoje predstojnice, pa tudi kalkutskega nadškofa. Za reveže je začela ustanavljati domove (za umiranje, za gobavce, za otroke ...), kjer je skupaj s sestrami skrbela za podhranjene, bolne in umirajoče in jim lajšala trpljenje. Leta 1963 je nastala tudi moška veja reda, imenovana Misijonarji ljubezni. Leta 1979 je za svoje človekoljubno delo prejela Nobelovo nagrado za mir. Leta 1980 je obiskala tudi Ljubljano, leta 1987 pa so se na Ježici naselile prve misijonarke ljubezni v Sloveniji. Po 
srčnem napadu l. 1983 je imela stalne težave z zdravjem. Umrla je 5. septembra 1997. 19. oktobra 2003 jo je takratni papež Janez Pavel II. proglasil za blaženo. 4. septembra 2016 pa jo je papež Frančišek kanoniziral za svetnico. Moto matere Terezije je bil “Daj prisrčno in brezplačno pomoč najrevnejšim!” Na njenem nagrobniku piše »Ljubite se med seboj, kakor sem vas jaz ljubil « (Jn 13, 34). Mater Terezijo uvrščajo med humanitarne delavce in dobrotnike človeštva, kot so bili Howard Kelly, Vincencij Pavelski, Louis Pasteur,...

Kaj vse kristjani lahko prinašamo svetu? O tem spregovori molitev Matere Terezije:

Gospod, naredi me za orodje svojega miru.
Kjer je sovraštvo, naj prinašam ljubezen.
Kjer je žalitev, naj prinašam odpuščanje.
Kjer je nesloga, naj prinašam edinost.
Kjer je dvom, naj prinašam vero.
Kjer je zmota, naj prinašam resnico.
Kjer je obup, naj prinašam upanje.
Kjer je žalost, naj prinašam veselje.
Kjer je tema, naj prinašam luč.

Učitelj, naj se ne trudim,
da bi me drugi tolažili,
ampak naj sam tolažim;
da bi me drugi razumeli,
ampak naj sam razumem;
da bi me drugi ljubili,
ampak naj sam ljubim.
Kajti ko dajemo, prejemamo;
ko odpuščamo, nam je odpuščeno;
in ko umremo, vstanemo v večno življenje. Amen.

Poljska pisateljica Winowska je v počastitev Faustine za svetnico v letu 2000 napisala esej o njej na osnovi njenih zapisov. Rodila se je rodila 25. avgusta 1905 v vasi Glogowiec pri Lodzu. Kot tretjemu otroku v družini Kowalski so ji pri krstu dali ime Helena. »Ta blagoslovljeni otrok je posvetil moje telo,« je priznala mati ob smrti s. Faustine. Helena je bila živahna in vesela »kot ptiček na veji« (Winowska, 2000). Že pri sedmih letih je deklica začutila klic, naj se popolnoma daruje Bogu. V šolo je Helena samo dve leti, ker je zaradi revščine morala pomagati doma kot pastirica in gospodinjska pomočnica. Starši je niso pustili oditi v samostan. Šla je služit v Lodz in po dveh letih je lahko vstopila v samostan sester Matere božjega usmiljenja, ki so jim na Poljskem pravili 'magdalenke', v spomin na prvo spokorjenko Marijo Magdaleno, ki se je srečala z umiljenim Odrešenikom.

Faustina Kowalska je v varšavskem samostanu in kasneje v drugih samostanih opravljala preprosta dela: bila je kuharica, vrtnarica, prodajalka kruha in nazadnje, ko so ji moči že opešale, vratarica. Vsako delo je sprejemala z veseljem. 'Delam, kar hoče Bog, torej sem popolnoma srečna.' Živela je v globoki združitvi z Bogom, ki jo je z velikim trpljenjem pripravljal na njen poklic poslanke božjega usmiljenja. Ubogala je spovednika, ki mu je zaupala bolj kot svojim mističnim razodetjem. Redno je pisala duhovni dnevnik. Imela je tudi obdobja duhovne suše. Večina v njih obupava. Gospod ji naročil naj molimo molitev božjega usmiljenja. Hostija je za sestro Faustino pomenila zaupanje v  brezmejno božje usmiljenje. Molila je »sveta hostija, vate zaupam, ko nadloga presega moje moči.« Za Alojza Grozdeta je bila sonce njegovega življenja, Urbain Beauvais pa je na evharistično Jezusovo srce naslovil prošnjo, da nam odpusti naše grehe in postane naš kralj.     

Usmiljeni Gospod se je Faustini prvič prikazal 22. februarja 1931. Tedaj je v svoj dnevnik zapisala: »Zvečer sem v svoji celici videla Gospoda Jezusa, v beli obleki, z eno roko dvignjeno kakor v blagoslov, in drugo na prsih. Iz napol odprte obleke na srcu sta izhajala dva pramena žarkov, rdeč in bel, ki pomenita kri in vodo. Po krajšem času mi je Gospod Jezus rekel: 'Naslikaj podobo, enako temu vzorcu, in pod njo zapiši: Jezus, zaupam vate. Želim, da bi se ta podoba najprej častila v vaši kapeli, nato po vsem svetu...« Po božjem navdihu je k uresničitvi Jezusovega naročila pripomogel njen svetniški spovednik, ki je leta 1944 blagoslovil prvi samostan nove redovne družbe. Njegovo ustanovitev je sestri Faustini naročil Jezus z nalogo, da redovnice širijo oznanilo o neskončnem božjem usmiljenju. Človeštvo ne bo našlo miru prej, preden ne bo popolnoma zaupalo božjemu usmiljenju. 

Sestra Faustina je zbolela za črevesno tuberkulozo, ki jo je popolnoma izčrpala. Umrla je 5. oktobra 1938, stara komaj 33 let. Prav kmalu se je izpolnila njena napoved: »Dobro vem, da se moje poslanstvo ne bo končalo s smrtjo, temveč se bo z njo šele začelo.« Češčenje božje ga usmiljenja se je naglo razširilo po vsem svetu. Krakovsko predmestje Lagiewniki, kjer od leta 1966 počivajo posmrtni ostanki svete Faustine, ki jo je papež Janez Pavel II. 18. aprila 1993 razglasil za blaženo, je cilj romarjev iz vse Poljske. Tam je 30. aprila 2000 množica vernikov spremljala televizijski prenos njene razglasitve za svetnico. Janez Pavel II. pravi, da moramo tudi danes na zgodovinski zadnji večerji sprejeti vstalega Kristusa, ki kaže rane svojega križanja in ponavlja 'mir z vami'. Sveti Duh ozdravlja rane srca in gradi mostove do Boga ter vrača veselje Očetove ljubezni. Woytila se je zgledoval po sestri Faustini, ko je molil ob njeni podobi. Kot papež Janez Pavel II. je napisal še okrožnico o usmiljenju. 

3.5 Nekatere značilnosti krščanske filozofije

Krščanska filozofija je po Heideggerjevi oceni 'leseno železo'. A ta nesmiselni paradoks že s toletja predstavlja bojno polje za njene zagovornike in nasprotnike. Kobusch (2019) trdi, da je krščanska filozofija na novo odkrila človekovo subjektivnost, ker so krščanstvo prvi kristjani razumeli kot še eno pot izmed religiozno pogojenih filozofskih šol v antiki. Krščanski cerkveni očetje iz obdobja patristike pa so jo želeli opredeli kot 'krono' celotnega razvoja dotedanjega antičnega mišljenja. Na ta način se tudi osnovna tema notranjega človeka v krščanski filozofiji pojavi pod vplivom platonske misli in delno tudi pod vplivom stoe. Glavna naloga takšne filozofije je vzgoja notranjega človeka. Notranji, kontemplativni človek povezuje antični poganski in krščanski svet. S svojim razumevanjem človekove zavesti in volje, moralnega čuta in božanske človekove podstati je krščanska filozofija v prvih šestih stoletjih po Kristusu postavila temelje duhovnemu življenju vseh prihodnjih stoletij. Razumevanje naše subjektivnosti nikoli ne more iti mimo teh uvidov.

Zaradi pritiskov poganskih verstev je RKC potrebovala t. im. 'dokaze za božje bivanje'. Vrstili so se poskusi razumskega utemeljevanja Boga. Anselmov argument, po katerem k bistvu najvišjega bitja sodi tudi bivanje so zastopali še Avguštin, Descartes, Spinoza, Leibniz, Hegel in arabski misleci al-Farabi, Avicenna, Averoes. Gaunilo in Kant pa sta ga zavračala. 

Slovenski teologi, ki so bili obenem filozofi,  so že preminuli Aleš Ušeničnik (*1868- + 1952) in Janez Janžekovič (* 1901-+1988), Anton Trstenjak (1906*-+1996). Iz moje generacije pa so Edvard Kovač (*1950), Anton Stres (* 1942), Janez Juhant (*1947), Jože Krašovec (* 1942). Filozofa, ki predavata na Teološki fakulteti in proučujeta teološke probleme pa sta dr. Branko Klun (*1968) in redni profesor ter znanstveni svetnik Bojan Žalec (*1966). 

Eksistencialistični filozofi (Kiekegaard, Unamuno, Ortega y Gasset, Jaspers, Heidegger, Marcel, Sartre) ne sodijo so nekakšni nasledniki filozofov življenja (Dilthey, Nietzsche, Klages, Toennies, Spann, Bergson, Berdjajev, Simmel).  Jasno je, da svet življenja vključuje vsa živa bitja, medtem ko človeško življenje imenujemo 'eksistenca'. Eksistencializem kot humana drža človeka, se je začel že v 19. stoletju. naša generacija se je z njim soočila v njegovem 'drugem valu' konec 60. let 20. stoletja pri soočanju s študentskimi protesti v imenu 'hotenja po nemogočem'. Protesti so bili v Parizu, Beogradu, Pekingu, Ljubljani, itd usmerjeni proti etabliranim strukturam oblasti. Sčasoma se pokaže, da je lahko naših izpraševalcev po smislu življenja več. To so lahko Godot, Bog, življenje samo, partner(ka), državni organ vključno z birokratskimi ustanovami. 

Frank (2018) dosledno razvija temeljno idejo ruske religiozne filozofije in z idejo vseedi nosti prevzame jezik bogoslovja. V bistvu zagovarja gnostično spoznanje v neposrednem stiku z živim Bogom. Razlikuje med dvema oblikama vere, med 1. vero kot zaupanjem in 2. vero kot gotovo, intuitivno zanesljivo vednost. Pokaže, da tudi zaupanje v avtoriteto predpostavlja doživljanje gotovosti Jezusa, ki dejansko izreka resnico o Bogu. »Pri razliki med dnevom in nočjo gre za razliko med svetlobo in temo, med bivanjem v okolju, v katerem so obrisi vseh predmetov jasni, in prebivanjem v nekakšnem temnem breznu, v katerem nemočno blodimo kot slepci. Tako tudi pri temeljni razliki med verujočim in neverujočim gre za to, ali se njegova duša dotika zaklada nebeškega kraljestva in ima stik z darovi Svetega Duha, se pravi, ali se vanjo zliva luč božanske ljubezni, ki jo greje in razsvetljuje ali ne. Občutje luči in toplote, prebivanje v poživljajoči svetlobi sonca je praktično, življenjsko pomembneje kot pa sámo videnje sonca.« (Frank, 2018, str. 96) Frank je bil že na začetku 2. svetovne vojne l. 1941 prepričan, da svet drvi v prepad. Lahko ga reši le krščanski preporod, ki ga zastopajo laiki. Duhovniki pa naj skrbijo za spomin na  svetopisemske tekste, na svetnike in zahvaljevanje za cerkveno hierarhijo. 

Filozofija goji v odnosu do religije različne drže kot so 1. odklonilne, 2. nadomestne, 3.  podporne v smislu služenja (philosophia ancilla teologiae). Filozofija religije pojasnjuje religijo iz spoznavnih, antropoloških in etično-humanističnih izhodišč. Krščanska filozofija je poseben primer filozofije religije. Po Heideggerju 'leseno železo', nesmiselni paradoks. Vendar pa že stoletja predstavlja bojno polje za njene zagovornike in nasprotnike. Theo Kobusch (2019) prinaša o krščanski filozofiji interpretacijo celotne problematike. Gre za poskus razmejitve dveh sorodnih področij glede odnosa med razumom in vero, med bitjo in bogom itd. 

Danes umira človek kot 'bolna žival' (Nietzschejev izraz), ki postaja brezsrčen stroj, robot in suženj svojih izumov, orožja. Mar ni paradoksalno, da je v sistemu, ki ni sužnjelastniški, več sužnjev brez pravic kot kdajkoli prej v zgodovini? V polpreteklem obdobju je v teologiji veljala teorija božjega kaznovanja kot zadoščevanja za naše grehe. Človek umira že od rojstva. Latinci so govorili tudi o 'umetnosti umiranja' (lat. ars moriendi) nasproti 'umetnosti življenja' (ars vivendi). Živo in mrtvo je v nas. Oboje naj bi znali uravnotežiti v smislu ohranjanja notranjega miru. V starem Rimu so gladiatorji pozdravljali cesarja 'ave cesar morituri te salutant' – pozdravljen cezar, umirajoči te pozdravljajo. Rekviem (lat. requies – mir, je sestavni del molitve za rajne: »Gospod, daj jim večni pokoj in večna luč naj jim sveti.« Rimljani so razlikovali posvetno slavo (lat. gloria mundi) in božjo slavo (lat. gloria dei). Večni pokoj zastopajo miti, liturgije in večne filozofije. 

Božje razodetje je v filozofski fenomenologiji le možno, v veri pa postane dejansko. Razodetje dovrši naravo v nadnaravnem. Pri Marionu je eksistenca prej naš problem kot pa božji. Resnica je poskušanje postati res (Caputo, 2013). Resnični smo, če ji sledimo v prihodnost. Da bi mi bili resnični, moramo biti izpostavljeni tej prihodnosti. 'Resnica se dogaja, razodeva se retroaktivno' (Dupuy, 2004). V življenju se usposabljamo za nekaj, na kar ne moremo biti pripravljeni. Tako delujejo tudi Kierkegaardovi spomini na prihodnost.  Bistvo mesije je v njegovi nepojavitvi (Blanchot, 1997). Gre za nesprejeto prihodnost, ki je tu. Mar to pomeni, da se prihodnost  nenehno odmika, kjer nima povratka? Derrida pa pozna vero kot povratek. To pomeni, da mu ne gre za zanikanje – negacijo, ampak za odzanikanje – (fr. denegation). Tega ne imenuje 'negacija negacije, čeprav se ji približa. Za odzanikanje je treba slediti staremu in novemu pravilu. Religija že etimološko (lat. re-ligare ponovno povezati) predstavlja ponovno vez. To, kar zanikamo, na globlji ravni potrjujemo. Ker večina ne razmišlja dialektično, ne razume, kaj povezuje z upiranjem. Sčasoma pa 'pozni odrasli' vendarle ugotavljamo, da ponavljamo vzorce svojih staršev, ki smo se jim upirali. Na naš vrednotni svet ne vpliva toliko to, kar površno sprejemamo, kakor fragmentarne predelave in inovativne preureditve tega, kar zavračamo. Papež Frančišek govori o današnji kulturi odpadkov. Tisto, kar želimo vreči stran, se izkazuje na način, ki bi postal nekoč ponovno uporaben. V Svetem pismu zavrženi kamen postane temeljni. Celo Jezus je takšen zavrženi in temeljni kamen.   

Na višji stopnji duha smo bolj sočutni, skladni in kooperativni kot na nižji. V procesu izmenjave je sprejemanje že predajanje. Temu pravi Jezus 'zastonj ste prejeli, zastonj dajajte'. Tako postane prosilna molitev že zahvaljevalna. Pri uporabi svojih talentov oz. sposobnosti sta potrebni tudi vztrajnost in potrpežljivost. Pri tem ne bi smeli pretiravati do izčrpanosti. 

Sožitvenega sodelovanja in potrpežljivosti se v iztekanju neoliberalne individualizacije ni mogoče tako hitro navaditi kot bi terjali zaporedni valovi koronakrize. Kakovost komunikacije nam pokaže, ali gre za duha povezovanja ali ločevanja. Habermas pisal o aktivni komunikaciji (ang. active communication), ki je dejansko interaktivna. Dobra komunikacija vključuje povratno informacijo, medtem ko jo slaba izpušča oz. ignorira. V tem je glavni nesporazum v zadnjem času. Prva je celovita, druga pa vodi v ločevalne vzorce 'resnic na nasprotnih bregovih vsakega na svoji strani'. V separatnem modelu ločnic npr. mi in drugi (nem. wir und die Anderen) je naš človek vreden zaupanja, tujec pa ne. To je podpiral analitični model mišljenja. Izključevanje različnosti ima v njem prednost pred vključeva njem. Za usklajevanje z dogovarjanjem pod najtežjimi pogoji v t. im. dogovorni demokraciji, porabimo nekaj več energije in časa kot zase, vendar brez tega ni boljšega skupnega sveta. Možna je tudi sproščenost prepuščanja toku (ang. flow) reke. Konfluenca ali zlitje Svetega Duha je izhodišče za vizualizacije, molitve, meditacije. Absolutna skladnost je neobhodni pogoj mističnega izkustva. 

Heidegger verjetno ni prebolel Nietzschejeve razglasitve smrti metafizičnega boga. Za rešitev sveta je iskal  neznanega  poslednjega boga, ne da bi se z ontološko diferenco povsem emancipiral od tega kar očita krščanski metafiziki. V zgodnjih predavanjih o sv. Pavlu in o Avguštinu je mladi Heidegger še najbližji krščanski paradigmi življenja, kar mu omogoča kritično distanco do aristoteljansko tomistične perspektive. S to je korenito prekinil šele 2. Vatikanski koncil. Heideggrova 'tu-bit' se navezuje na starozavezno Adamovo in Abrahamovo odgovarjanje Bogu 'tukaj sem'. Heidegger in za njim Hribar skušata razumeti bit iz njenega skrivnostnega molčanja. »Heideggerjev poslednji bog je najvišji modus‹ ugodja«, ker   »se nahaja v službi biti, tako da doživi zrelost, ki preobrazi vsako bivajoče« (Klun, 2014, 90). Njegovo  priseganje na popolno drugačnost eshatologije biti od krščanske eshatologije ni prepričljivo (Klun, 2014, 96). Zato Heideggerjevo zavračanje možnosti presežnega in osebnega Boga označi kot 'nadutost' (Klun, 2014, 98), ki ne dopušča drugačnosti božjega. 
Klun predstavi svoje odzive na Heideggerjevo razumevanje boga pri Gianniju Vattimu, Emmanuelu Levinasu in Jeanu Lucu Marionu. Vattimo interpretira božjo kenozo kot vstop presežnega v ta svet, kot sekularizacijo. Zato lahko zagovarja sekularizirano krščanstvo brez presežnega Boga in brez institucionalnih oblik. Konceptu »šibke misli« postavi naslednje vprašanje: »Ali se postmoderna odpoved absolutni resnici ne vrne kot bumerang, ki relativira in poruši lastno izhodišče, kar vodi k razpadu razumnega govora?« (Klun, 2014, 116) Pokaže, kako se Vattimovo nenasilno upoštevanje drugega tako, da se odpovemo absolutnosti svoje resnice, lahko obrne v svoje nasprotje, ker ni nobenega skupnega trdnega merila. Verjetno z zvajanjem vsega bivajočega na interpretacijo degradiramo tudi drugega zgolj na naše razumevanje, s čimer mu odvzamemo njegovo drugost (Klun, ibidem, 123). 
Drugost  (gr. diaforetikótita, lat. alterum, ang. otherness) je motor razvoja kot divergentno učenje in mišljenje, ki uvaja nekaj novega in boljšega. Simbol pozitivne nepredvidljivosti je Sveti Duh. Brezobzirno eksperimentiranje s svetom pa je nesmiselno nevarno, ker pušča odprta vrata nihilističnemu za- in u-ničevanju. Za svoj simbol je izbrala rdečo zvezdo. To je na videz v stilu Lukasove (2013), ki pravi to, kar je v naslovu njene knjige: »Priveži svoj voz na kakšno zvezdo«. Toda če je ne privežemo na 'zvezdo repatico', ki nas vodi do Jezusovega rojstva, ne moremo odkriti Boga. V 4. stoletju so Svetega Duha imenovali ljubezen ljubezni. Vztrajati je treba pri iskanju medsebojnih povezav. Iz njih izhaja skupni spomin oz. kolektivno nezavedno,  ki je osnova individualnega ustvarjanja. 
 
Drugost skuša izvleči Levinas iz Heideggerjeve filozofije in lastne avtobiografije sočutja z drugim. Levinas uvidi, da fenomenološka metoda ne priznava drugega v njegovi drugosti. Zaradi etike drugega vztraja Levinas pri možnosti transcendence, ki človeku daje 'neskončno dostojanstvo'. Središče njegove etike je moj bližnji, »ki mi je bližje, kot sem blizu samemu sebi, in določa jedro moje subjektivnosti« (Klun, 2014, 162). Jean-Luc Marion ugotavlja, da je onkraj Heideggerjeve ontoteologije možno misliti krščanskega Boga. »Umrl je samo bog, ki to v resnici ni bil« (Klun, 2014, 169). Umrl je kot malik, lažno božanstvo, metafizični bog. V Nietzscheju in Hölderlinu vidi Marion pričevalca religiozne misli. V obeh najde misel, da je božja odsotnost način njegovega razodevanja. Živi Bog obstaja v podarjanju sebe. Zato je  možno reči, da je »Bog brez biti« (Klun, ibidem, 179). Klun se zaveda, da je takšen sklep  provoka cija, ki odpira še veliko odprtih vprašanj. V drugosti oz. tujstvu tiči odgovor, zakaj je ta svet tako težko ljubiti.  
V Levinasu Klun vidi misleca, ki je biblično misel ustrezno prevedel v filozofsko govorico. Izvorno izkustvo zanj je odnos do drugega človeka. Obličje drugega pomeni transcendenco, ki presega njegovo pojavnost. Obenem pa kliče k etični odgovornosti. Človek se uresničuje v »biti-za-drugega«. Levinas pripisuje v odnosu z drugimi glavno vlogo razumu in pravično sti, ki  ne zmanjšujeta izvorne etične radikalnosti. Tako oblikuje mesijansko in preroško koncepcijo političnega, ki temelji na biblični ideji miru. To terja nenehen dialog v razpetosti med iskanjem enotnosti ter upoštevanjem in spoštovanjem različnosti. To je za Kluna obenem  napetost med grškim in bibličnim stebrom zahodne misli. V ospredju grškega prizadevanja je »iskanje logosa kot brezčasno veljavne enotnosti«, medtem ko biblično izročilo poudarja različnost, »ki je pogoj za medosebni odnos in temelji v ideji stvarjenja« (Klun, ibidem, 216). Srečanje z drugim se po Levinasu razodeva v njegovem obrazu, ki svetopisemsko etično presega zmožnost človekovega spoznanja. Zanj se moramo  odpreti, da doživimo njegov etični klic. »Šele z vključitvijo preroške razsežnosti se logos odpre presežnemu smislu onkraj biti.« (Klun, ibidem, 242) 
Pri Marionu se filozofija čuti 'kolonizirana s strani teologije' (Klun, ibidem, 187). Pogosto naletimo na vprašanje razlike med grškim in bibličnim razumevanjem etike. Temeljni pojmi grške etike so razum, vrlina, pravičnost, sreča, dobro, vzajemnost. V Svetem pismu pa je v središču človek kot bitje ljubečega (empatičnega, sočutnega, usmiljenega) odnosa. Zato v njem prevladujejo pojmi vere, osebne poklicanosti, odgovorne svobode, asimetričnosti, miru. 
Marion (2003) ne rešuje pred pozabo samo eksistencialni del Tomaža Akvinskega, ampak tudi svetega Avguština z njegovim razumevanjem ljubezni. Avguštin nima nobene posebne filozofije ali teologije, ima pa iskreno osebno izpoved ljubezni do Boga, ki sega v srca prihodnjih rodov. Zato se Raguž (2008)  ob njem sprašuje, kako ohranjati božjo ljubezen v svojem spominu in delovanju. Zastavlja dilemo 'biti ali ne biti ljubljen'. Misli, da bi morala Cerkev bolj moralno nastopati, a ne zaradi moraliziranja ali pridigarstva, ampak zaradi zahtevnosti vere, ker že od Benedikta XVI. dalje vemo, da je Kristus vere pomembnejši od zgodovinskega Kristusa. Tudi danes imajo posamezniki raje resnico, ki njih ali druge razkriva v dobrem in ne marajo resnice, ki jih razkriva v slabem. Radi imajo resnico, ki jim sveti in sovražijo tisto, ki jih obsoja. Ne želijo se varati, a želijo varati. Človeško srce je zaslepljeno in togo. Zato želi ostati skrito. Ne želi pa, da njemu ostane kaj skrito. Tudi v pastorali manjka resnica, ki obtožuje pa ne zaradi moraliziranja, ampak zato, da bi človek prišel k sebstvu, da hvali in slavi Boga  'confessio laudis.' Ob neposrednih izkušnjah z Bogom bi se tudi lažje spovedovali grehov in tako duhovno in versko rasli. Ni sprejemljivo, da protestantske skupnosti tega postopka nimajo.            

Arendtova (Arendt, 1929, 2006) je zagovarjala doktorsko tezo o pojmu ljubezni pri svetem Avguštinu.  Razvila je tri koncepte ljubezni: 1. ljubezen kot hrepenenje ali želja (amor qua appetitus), 2. ljubezen kot odnos med ustvarjenim bitjem in ustvarjalcem in 3. sosedsko ljubezen (lat. dilectio proximi). Ljubezen kot hrepenenje pričakuje prihodnost, medtem ko  se ljubezen do Stvarnika  spominja preteklosti. Na sosedsko ljubezen do bližnjega kot caritas sta usmerjeni prva in druga. Slednja je najpomembnejša zaradi socialnega življenja (lat. vita socialis). V njej je bistveno zlato pravilo. K njemu se Arendtova vrača celo v svojem posthumno izdanem delu The life of mind – 'življenje uma', v katerem opozarja na moralni pomen razlikovanja dobrega in zla.

V vsej zgodovini krščanstva  ostaja delno odprto vprašanje odnosa med vero in razumom. Znotraj postmoderne miselnosti je možna nova sinteza med grško in biblično mislijo, ki bo okrepila zaupanje v razumsko razmišljanje, hkrati pa obvarovala religijo pred zapiranjem v ideološko samozadostnost. Stičnost med filozofijo in teologijo je tudi danes potreben. Postmoderna misel hermenevtično odkriva globljo vrednost bibličnih zgodb, ki nasproti abstraktnim in univerzalnim konceptom postavljajo konkretne odnose, zgodovinskost, prigodnost in nepredvidljivost. Postmoderna si, žal, prizadeva za relativizacijo do nedavno veljavnih vrednot oz. nravnosti (nem. Sittlichkeit). Tradicionalne monoteistične religije izgubljajo smisel kot tudi poenostavljene sholastične sheme. Na  to kažejo tudi 'prazne cerkve' v zahodnoevropskih državah. Narcisoidna individualistična kultura spodbuja nove oblik religioznosti, ki temeljijo na subjektivnosti in samovoljnosti stališč. 
Giacomo Vattimo filozofsko razume težnje večine ljudi, ki kljub zavračanju temeljnih krščanskih in teoloških stališč še vedno želijo biti kristjani. Uvaja nove izraze  kot so 'šibka misel' (it. il pensiero debole), 'šibko krščanstvo',  'neversko oz. polversko krščanstvo', ki bi bilo brez dogem in avtoritete privlačno za postmodernega človeka. Vattimo sprejema Nietzschejev nihilizem, Heideggerjev 'konec metafizike', Gadamerjevo hermenevti ko in Girardovo antropološko analizo nasilja zaradi 'grešnega kozla'. Sledi Lyotardovi diagnozi konca 'velikih zgodb', h katerim sodi evropski ateizem oz. sekularizem in začetku prevladovanja 'majhnih zgodb'. Krščanstvo brez avtoritete, dogme in rutinskega oznanjeva nja naj bi s sprejemanjem 'šibkega' Boga' uvajalo novo evropsko religioznost.  Njegova zelo znana knjiga iz l. 1996 je Credere di credere, kar je v prostem prevodu 'Verjemite, da verjamete'.  RKC izvaja 'aggiornamento' posodabljanje krščanske doktrine in verske prakse, vendar pa ne sme reducirati Svetega Duha na posvetnega. Wattimo skuša zagovarjati krščanstvo brez Cerkve, kar pa ne vzdrži kritike, saj je Cerkev Kristusovo telo. Verjamem, da so Wattimove ambicije večje, vendar pa menim, da mu v tej splošni relativizaciji postmoderne ne uspeva kaj drugega kot absurd 'subjektivne pripadnosti brez občestvene pripadnosti' krščanski verski  skupnosti.   
Glede na Braguovo (2003) evropsko pot z zgodovinsko rimsko potjo. Zanimiva je delna primerjava današnjega kaotičnega stanja s tedanjim. Po letu 400 so ob koncu rimskega imperija so Rimljani doživljali apokaliptične čase, ne da bi vedeli, ali se kak nov svet sploh odpira, ali bo sledila še kakšna jutranja zarja za večerno. Množice ljudi oplajajo s sinkretistično mešanico različnih verovanj podobno kot so se v starem Rimu, saj po Bragueju (2003) današnja Evropa stopa po rimski poti propadanja. Dve Avguštinovi deli se mi zdita indikativni za tisto obdobje: de civitate dei – O božjem mestu in Confessiones – Izpovedi. V prvem delu zagovarja stališče, da je posvetna država vključno z rimskim imperijem minljiva, božja država pa je večna in bo ostala tudi ob koncu časov. Izpovedi pa so poučne za vsakogar, ki išče osebno pot k veri. V njegovem času je večkrat gorel Rim, vrstili so se vdori barbarov. Smrt civilizacij se je napovedovala večkrat. Na srečo se ni vsaka uresničila. Civilizaciji zmanjkuje ustvarjalnega zagona, to se pozna na agoniji duha. Upamo, da bo še pravočasno to spoznala in kaj bistvenega storila za pot 'nazaj k naravi', naravnemu pravu, naravni religiji. Kakor sv. Avguštin pravi »pozno sem te vzljubil lepota« tudi Marcell Proust pozno najde izgubljeni oz. pozabljeni čas v sedanjosti. Ko Nietzsche pravi  'tebe ljubim večnost' namiguje na večno filozofijo v nenehni sedanjosti z idejo 'večnega vračanja istega'.
    
Če bosta postali osnovni determinanti razvoja spremenjeni geni in algoritmi, človeku grozi, da se bo notranji človek razkrojil v množici glasov. Ne bo uma, zavesti, duše, vesti. Dataizem (Harrarijev izraz) je nihilistična kvazireligija oz. pozitivistična ideologija, ki ji ne gre za kakovost življenja, ampak le za kvantiteto podatkov. V bistvu eliminira človekovo vertikalno, transcendentno razsežnost, ker ne potrebuje teleološko teleološke strani  človeka. V dilemi med mesijanizmom in nihilizmom se opredeljuje za slednjega. V tem smislu je informacijska doba nadaljevanje mehanicistične paradigme. Namesto teokratizma in antropocentrizma bo prevladal tehnokratizem. 

Philosophia perennis ali vekovita filozofija potrjuje, da je univerzalna človeška zmožnost neposreden vpogled v naravo realnosti ne glede na to, ali je pridobljen po praksi duhovnih disciplin in študijem svetih spisov ali preko povsem nenapovedane razsvetljujoče izkušnje združitve z Bogom. Posledica take pozornosti je zaupanje, da smo se razvili iz enega vira. Duhovni razvoj se zaključi, ko se povrnemo v to 'eno'. To stališče se pojavlja v različnih časih, krajih in skupnostih. Takšna filozofija spozna božjo realnost za svetom stvari, življenj in umov. Tudi transpersonalna psihologija odkriva v osebi istovetnost z božjo realnostjo. 

Nova krščanska duhovna realnost nastaja na občestven trinitaričen način ob podpori vrednot vere, upanja in ljubezni. Le ljubezen generira samo sebe kot vzrok same sebe in je v tem smislu je 'causa sui'. Filozofijo Boga ali narave - 'deus sive natura' pa je razvijal holandski filozof Baruch Spinoza.  

Resnica je za Nietzscheja videz, interpretacija, predsodek, udobje, koristna zmota. Pri tem gre za  različne perspektive pogledov na resnico. Ule (2004) pozna korespondenčne (izvorno Aristotel), semantične, 'varčne', deflacijske oz. redundančne  (zastopniki Frege, Ramsey, Ayer, Wittgenstein), minimalistične, epistemske, pragmatistične teorije in koherenčne teorije resnice. Pri korespondenčni teoriji gre za ustreznost sodbe dejanskemu stanju, pri semantični teoriji Tarskega je treba najti modelno strukturo za semantične interpretacije. izhodišče »varčnih« teorij so ekvivalenčne eksplikacije oz. T-stavki. Minimalistična teorija govori o tem, da je po ekvivalenčni shemi p resničen, če je p.    Koherenčna resnica je rezultat oz. učinek sistema in ne več lastnost sodbe.   

Pri identitetni teoriji resnice le-ta ni enaka opisu dejstva, ampak je že sama dejstvo. To pomeni, da ne razlikuje logičnega in ontološkega vidika. Med epistemske teorije resnice sodijo evidenčne, pragmatisične, fenomenološko-hermenevtične, koherenčne, konvenciona listične, verifikacionistične, jezikovno-pragmatske, konsenzualne, konstruktivistične in dekonstruktivistične teorije. Med seboj se tako prepletajo, da jih ne moremo več natančno razlikovati. Vendar pa nobena izmed njih ni teorija razodete Resnice. Za njeno razlago se pogosto rabijo inačice fenomenološko-hermenevtične metode (Ule, 2004). Resnica, ki ni povezana z ljubeznijo, je v bistvu zavrnitev. Po drugi strani pa se 'ljubeča prijaznost' zlahka sprevrže v všečno laskanje, ki zavaja. Duhovni boj ne bi smel biti nasilen. 
 
Po 25ih stoletjih, odkar so začeli gojiti večno filozofijo, jo ponovno interpretiramo. Nahaja se v Vedanti in hebrejskih prerokbah, v Tao Te Kingu, Platonovih dialogih, v evangeliju po svetem Janezu, budistični Mahayana teologiji, pri Plotinu in Aeropagitu, med perzijskimi sufiji in krščanskimi mistiki srednjega veka in renesanse,... Večna filozofija nam govori v skoraj vseh religioznih jezikih Azije in Evrope in uporabljala njihovo izrazoslovje. 

Starogrško načelo 'hen kai pan' pomeni eno-vse, enost oz. enotnost mene in sveta. Pri Heraklitu vse izhaja iz enega in eno iz vsega, kar pomeni celoto bivajočega. Zanj je to eno logos, ki ga simbolizira ogenj, za Plotina in novoplatonike pa je to čisto eno brez značilnosti. Za Eckharta je eno Božanstvo, za panteiste npr. Spinozo pa je eno bog, ki je obenem narava. Obstajajo te in še druge inačice vekovite filozofije kot izhodišča za pojasnjevanje mističnih izkustev.   

Le v aktu kontemplacije, ko so presežene besede in celo osebnost, je mogoče spoznati čisto stanje večne filozofije. Njeni zapisi povedo, da so vse  religije najsi bo to hindujska, budistična, hebrejska, taoistična, krščanska ali muslimanska poskušale opisati v bistvu neopisljivo dejstvo. To je Frank (2014, 2018) imenoval upodabljanje neupodobljivega. Gre tudi za izrekanje neizrekljivega kot možnosti nemožnega. Kot je ugotovila Maja Milčinski (2013) v sintezi mističnega izkustva navidez neopisljivo postane opisljivo.  

Izvirni sveti spisi večine religij so poetični in nesistematični. Teologija, ki na splošno prevze ma obliko utemeljenega komentarja parabol in aforizmov svetih spisov, se običajno pojavi na kasnejši stopnji zgodovine religije. Bhagavad-Gita zavzema vmesen položaj med svetim spisom in teologijo, ker povezuje poetično kakovost prvega in jasno metodičnost druge.  Vede in Upanišade so izhodišče indijske religije in najbolj celovitih povzetkov večne filozofije. V tem imata trajno vrednost tudi za celotno človeštvo.

Aldous Huxley (2003) trdi, da preidemo iz časa v večnost takrat, ko se istovetimo z duhom in preidemo znova iz večnosti v čas, ko se istovetimo s telesom. potujemo po spiralni poti povratka na točko, ki navidez ustreza našemu začetku v animaličnosti, vendar pa se nahaja precej višje. Še enkrat živimo v trenutku, v katerem je ljubezen premagala strah.

Huxley  (1945) identificira naslednja štiri načela vseh religij: 
1: Ves pojavni svet materije in individualne zavesti, svet stvari, živali in ljudi in celo bogov je manifestacija boga. 
2. Človeška bitja so zmožna intuitivnega spoznanja boga, ki združuje spoznavalca s spoznanim. 
3. Človek ima dvojno naravo, pojavni ego in večni jaz, ki je notranji človek, duh, iskra božanskosti znotraj duše. 
4. Človekovo življenje ima le en cilj in namen: poistovetiti samega sebe s svojim večnim Jazom, da bi tako prišel do intuitivnega poznavanja te božjega stvarstva.

Ad 1. Ves svet je delo boga. Vsaka religija imenuje svojega boga. 
Ad 2 in ad 4. Izrek »Ti si to« je prevzet iz sanskrta starodavnih Upanišad. Ta izrek uči, da je bistven, večni jaz eno z absolutnim načelom vsega obstoja, in da je resnična usoda človeških bitij odkritje tega dejstva, da bi odkrili kdo in kaj dejansko so. Byazid iz Bistuma pravi: 'Šel sem od Boga do Boga, dokler niso zaklicali od mene v mene, O Ti jaz!’ Sveta Katarina  pravi, da je moj jaz Bog. Yung-Chia-Ta-Shih pravi: 'Notranja Luč je onstran hvale in graje; kot prostor ne pozna meja, pa vendar je vedno tu, znotraj nas, vedno ohranjajoča svojo spokojnost in polnost. In le, če jo začneš loviti, jo izgubiš. Ne moreš je obdržati, vendar pa se je enako ne moreš znebiti.' Mojster Eckhart: 'Več kot je Boga v vseh stvareh, več je On izven njih; bolj ko je On znotraj, bolj je zunaj'. Le transcendentni, popolni drugi, je lahko prisoten, ne da bi spremenil, ko postaja to, v čemer prebiva. In kaj je to, kar lahko ti sam odkriješ?'
Ad 3. Sebični jaz je vezan na ta svet. Šele s samozatajevanjem in dobrodelnostjo lahko odstranimo zlo, norost in nevednost, ki sestavljajo našo osebnost in nam preprečujejo, da bi se zavedali iskre božanske narave v nas, ki razsvetljuje notranjost in je sorodna bogu. S tem, ko se istovetimo z njo, dosežemo (ad 4.) zedinjajoče spoznavanje.
  
Omenjeni štirje nauki predstavljajo večno filozofijo v njeni najskromnejši in osnovni obliki. Človek težko izvaja Jnana yogo razlikovanja med realnim in pojavnim vsaj na začetku. Zato večna filozofija hinduističnih religij vključuje več inkarnacij duše, dokler adept ne pride do spoznanja božanske blaženosti. Bhagavad-Gita je ena izmed takšnih predstavitev. V njej je Krišna inkarnacija božanstva v človeški obliki.   

V bramanizmu hierarhija manifestacij povezuje neživo materijo s človekom, bogovi, višjimi bogovi in nediferenciranim Bogom. V Mahajana budizmu je um čista luč praznine, medtem ko mesto višjih bogov zavzemajo Dhyani-Bude. Skrivnostni Bog se spušča navzdol na zemljo, ljudje pa lahko izbirajo, ali živijo po modelu zunanjosti oz. ločene sebičnosti in so izgubljeni v peklu ali pa se istovetijo z notranjim človekom in se  znova vzpenjajo preko spajajočega spoznanja do združitev z Bogom.

V okviru muslimanske tradicije bi bila takšna racionalizacija neposredne mistične izkušnje nevarno ne-ortodoksna. Ne glede na to ima človek vtis, ko bere določena sufijska besedila. Avtorji teh besedil so razumeli 'al hagg' kot realno, božansko osnovo ali Alahovo združenost. 
Boga je po naukih večne filozofije mogoče spoznati intuitivno oz. 'iz srca'. Krščanski, hindujski in taoistični učitelji so pisali sočutno o svetu. Hindujci trdijo, da 'ti si To', kar pomeni, da sta  v duši Atman in Brahman isto. V krščanstvu naša duša zaradi božje iskre teži k popolni združitvi z Bogom. Po božji milosti postanemo sveti. Tudi islamska teologija razlaga  podoben odnos. Sufi Mansur naj bi pripisoval 'združenosti' in 'poboževanju' enak pomen kot ga imata v hindujski tradiciji. Pri kristjanih in muslimanih naj bi opisali empirična dejstva metafizičnega spoznanja s pomočjo intuicije. Brahman je vir darme – namena in drugih metafizičnih načel  kozmičnega reda in je formalni in končni vzrok vsega stvarstva v hindujskih šolah Advaita in Vishishta-Advaita.

9Za vse religije je namen človeškega življenja odkritje resnice v spoznanju božanstva. Stopnjo, ki smo jo dosegli na zemlji, določa stopnjo, do katere bo mogoče priti po smrti. Kontemplacija o resnici je cilj, delovanje sredstvo in je glavni vir modrosti, ki ji pripadajo moralne kreposti. Te so načini spoznavanja boga. Pravilno delovanje vodi do intuitivnega spoznanja Boga na osnovi od sebičnosti očiščenega uma. To je veljalo za antično Indijo, Kitajsko, Grčijo in za krščansko Evropo. 

Samoodpoved je mogoče v skladu z Gito prakticirati z ljubeznijo in nevezanostjo. Ta pomeni tisto 'sveto ravnodušje', ki ga zastopa sveti Francois de Sales. Zanj tisti, ki deluje za božjo slavo, najde počitek povsod, celo med najbolj nasilnimi dejanji. Dokler prakticiramo to 'sveto ravnodušje', nas nič ne loči od Boga. Učiti se ga je potrebno z jasnim pojmovanjem tega, kar je Buda v 'Osmerni poti' imenoval 'pravilno življenje', ki je nezdružljivo z vojnami in  omamami. Svet v vojni, ki mu manjkajo intelektualne in duhovne predpostavke za mir, lahko le upa, da bo našel začasno oazo negotovega premirja. Pot iz vsiljene nujnosti po samo-uničenju ni le Budova osmera pot, ampak enakovredno tudi Jezusova, ko pravi, da je resnica, pot, življenje. 

Vekovita filozofija  je bila metafizični sistem prerokov, svetnikov in modrecev. Pripadniki različnih religij - kristjani, hindujci, budisti in muslimani, so lahko združeni v soglasju s temeljnimi nauki večne filozofije, ki jo morda še najbolj sistematično predstavlja Bagavad-Gita. 

Bistvena vsebina odnosa med Bogom in človekom je Sveta Trojica. To pomeni ljubezen Boga Očeta do človeka v Kristusu in človekovo življenje kot odgovor ljubezni v Svetem Duhu. S tem, ko so jo teologi predstavljali skozi Heglov  in Kantov  pogled, so jo skoraj izgubili. Sergej Bulgakov (2006) pozitivno vrednoti cerkvene dogme, ki dobijo smisel z varovanjem in ohranjanjem božjega življenja v človeku, ki so stebri božjega načina razmišljanja v človeškem razmišljanju. Če jih upoštevamo kot stebre božje misli, božje življenje v nas raste, zori, se krepi in spreminja svet.

Rupnik (2018) ugotavlja, da greh skuša človeka zasužnjiti in zapreti v zagrajeno, zatohlo in umrljivo življenje prav preko novodobne miselnosti, ki pa se kaže kot samoodrešilna, učinkovita in samouveljavitvena. Pri krstu to življenje in ta miselnost umreta in človek je oživljen s Kristusovo krvjo, ker postane Kristusovo telo. In to novo življenje se razodeva, uresničuje in oblikuje po zanj značilni dogmatični miselnosti. Skušnjava je ves čas v tem, da bi človek spet mislil sam, brez upoštevanja misli božjega življenja. Zato je kultura grdega (avto)destruktivno obrnjena proti človeku. Grozljive posledice problematičnosti enodimen zionalnega razmišljanja je v tem, da je je že skoraj vse onesnaženo in niti človeško življenje ni kaj dosti vredno.

Zgodovinsko filozofski predstavniki eksistencializma so Kierkegaard, Gabriel Marcel, Albert Camus in Jean-Paul Sartre. Blizu eksistencializma so filozofi življenja (npr. Nietzsche, Schweizer, Frankl). Gabrielu Marcelu kot krščanskemu personalističnemu eksistencialistu »človeška eksistenca pomeni prijateljsko bližino« (Marcel, 2003, str. 137). Ozavešča svoja občutja odtujenosti v notranjem nemiru, ki jih poznamo že od evangeljskih spoznanj, preko Avguština, Pascala, Kierkegaarda, Nietzscheja, Heideggerja do Sartra. V samoizpraševanju in dvomih zasliši klic, ki prihaja iz priznanja skrivnosti in presežnosti. Zato nasproti nemiru izpostavlja Marcel upanje in veselje.
Za Marcela je ključni filozofski problem 'smrt'. Sprašuje se, ali umrli na nek način vseeno živijo. Skušal je odkriti, kaj je skrivnost biti. Pri tem je zavračal je kartezijanski epistemološ ki dualizem med zunanjim in notranjim svetom, življenjem in razumom. S svojim izhodiš čem v Husserlovi fenomenologiji  je vplival tudi na druge eksistencialiste npr. Sartra. Približal se je Buberjevi etiki medsebojnega dialoga  (nem. das Zwischen) in Levinasovemu jazu v obličju drugega. 

Možnost nemogočega interpretirata Derrida in Heidegger različno, ker ima dekonstrukcija ima mnogotere pomene. Ljudje smo bolj predvidljivi, ker smo bolj prilagodljivi in ponovljivi kot smo si pripravljeni priznati. Že nezavedno izhajamo iz nečesa, kjer smo nezavedno zakoreninjeni.  

Luka Trebežnik (2019) ocenjuje, da sodobna recepcija Derridajeve misli niha med dvema skrajnostma: med zagovarjanjem strukturne podobnosti in s tem združljivosti Derridajeve postmoderne misli z religijo ter ateistično in religiji nasprotujočo razlago njegove filozofije, kjer se slednja povezuje z nihilizmom. 

Temeljno vodilo dekonstrukcije je verjetje, da zadnje besede nima brezčasna obstojnost ali kakršna koli drugačna trdnost oz. istost. Pri brezkompromisni razgradnji na koncu naletimo na vladavino razlike, diference, ki demantira vsak poskus, da bi na začetek kot načelo postavil nekaj trdnega. Dekonstrukcija je v funkciji iskanja globlje resnice. Njen primarni motiv je etični: odprtost za drugo, za tisto, česar ni mogoče zvesti na totaliteto istosti in kar nas v svoji neodpravljivi drugačnosti nenehno vznemirja. Gre za dekonstrukcijo absolutne kartezijanske trdnosti. Izvirni religiozni moment je treba iskati drugje. Gre za hrepenenje po odprti neskončnosti, s katerim vera presega razum in meje logike.

Trebežnik (2019) z različnih vidikov prikazuje, kako se dekonstrukcija približuje religiji. 
1. Najprej je to afirmativnost dekonstrukcije, ki presega negacijo. 
2. Njen čas se odpira v smeri absolutne prihodnosti. 
3. Afirmativni odnos do neznane prihodnosti uvaja držo mesijanskega pričakovanja. 
4. Derrida ima osebno religiozno izkušnjo, ki razodeva hkratnost pripadnosti  in odpad ništva od judovstva. Na nek način implicitne dekonstrukcije vključujejo že prejšnje filozofije.  Kierkegaard v srcu religioznosti odkriva dekonstrukcijsko nedoločljivost – prepadnost svobode in 'skok vere'. Vera in dekonstrukcija se stikata v točki možnosti nemogočega npr v negativni teologiji. 

Vatimo (2004) razume pomen sodobnega krščanstva na šibek, postmoderni, sekulariziran način. Tako je božja ljubezen ostala živa kot 'moč iz nemoči'. Jezus ni več pantokratsko vsemogočen kot je bil v starem in srednjem veku. Seveda je celovita filozofska sinteza vključevanja odnosov med troedinostjo Boga in različnostjo, med razumom in svobodo, med pravičnostjo in odgovornostjo, med posvetnimi logikami in božjo milostjo po transformacij ski gramatiki lahko le procesna in začasna. Takšna je tudi pot integrativne duhovnosti, ki se v vsakdanjem izkustvu izkazuje predvsem parcialno. 
Videti je, da je tako kot z življenjem tudi s svobodo, kdor jo hoče za vsako ceno obdržati, jo bo izgubil. Zato pogosto tudi najbolj finančno premožni niso svobodni. Če je življenje le sen kot trdi Calderon de La Barca, ali se po smrti zbudimo v novo življenje kot v nov sen. Ves čas smo v nekakšnem vmesnem, prehodnem obdobju oz. stanju (gr. metaxu, chora) oz. v nekakšnem inkubatorju med bitjo in nebitjo. Metafora za takšno stanje je Schrödingerjeva mačka, ki je živa ali mrtva, kakor jo kdo vidi. Nas pa nekdo vidi kot žive, d4rugi pa kot mrtve. Problem sodi med psihološke iluzije.

Ker za koronavirusom zbolevajo tudi zdravniki, nastane vprašanje, ali še relativno zdravi zdravnik zdravi bolnika s covid-19 ali bolni zdravi bolnega. Paradoks je podoben znanemu vprašanju, kdo bo bril brivca. Ali je Platonov svobodnjak v njegovi 7. knjigi Države, ki neprepričljivo nagovarja  sužnje, ki priklenjeni na sedeže vidijo samo odseve ognja v votlini, da naj zapustijo votlino in pridejo na prostost sončne svetlobe, tudi dejansko svoboden? Sužnji zavrnejo njegov predlog osvoboditve. Platonova zgodba naleti na več interpretacij. Treba je verjeti v svobodo, sicer jo izgubimo ali pa je sploh ne pridobimo. Nasilno 'prisvaja nje svobode' tudi ni produktivno. Prav tako tudi poučevanja 'navadnih ljudi' s strani mistikov ne naletijo vedno na plodna tla.   

Strah pred koronavirusom paralizira,  kar je stresno in zmanjšuje imunost. Ne zadostuje 'pasivna interakcija' (Pfallerjev izraz) na družbenem sistemu, ampak je potrebno proaktivno ukrepanje. Zdi se mi, da Ruda (2020) s stališčem 'kot da smo že vsi zboleli' zastopa interpasivnost kot uvod v proaktivno delovanje kot samouresničeno prerokbo poti do ozdravitve. Eden od učinkovitih 'prijemov' Franklove logoterapije je npr. 'nasprotna namera', pri kateri pacient svojo fobijo premaga tako, da si zaželi, da bi se uresničilo ravno tisto, česar se boji. Reakcija na infodemijo je lahko Franklova 'paradoksna intenca', po kateri naj bi se s spodbujanjem pandemije, ta čudežno ustavila. Ne poznam še nobenega sporočila o tem, kako to deluje. Države ne upajo igrati na naravno prekuženost z mutiranimi koronavi rusi. To bi bil (a)socialni darvinizem, v katerem preživijo le najbolj odporni. 

Nekateri so bolj svobodni, drugi manj. Tudi sami se v vseh obdobjih ne počutimo enako svobodni. Kadar se staro stanje razmer in duha predolgo vleče, se počutimo premalo svobodne. Če pa se novo stanje prehitro uveljavlja, začutimo preveč neobvladane svobode. 
Pogosto zapiranje ustanov pred okužbami, nas vrača v staro stanje mehanicistične paradigme s premalo svobode in preveč vnanje kontole in preveč nezadovoljstva.
  
Filozofija 'kot da' (nem. als ob) se mi ne zdi vredna zaupanja. mar ni 'delati se bolnega' stanje Molierovega 'namišljenega bolnika'. Že pri Kantovem kategoričnem imperativu je jasno, da niso vsi enaki razsvetljenci in zato ne delajo istosmerno, čeprav si lahko zamišljajo, da bi 'kaj storili ne namesto, ampak na mestu drugega. Niti  Molierovi namišljeni bolniki niti namišljeno zdravi ne privedejo v zdravo družbo. 

Ker je precej nerazumevanja situacijske ustreznosti posvetne svobode med različnimi koncepti, si oglejmo, kako svobodo razume Jezus, ko je govoril Judom, ki so verovali vanj: »Če ostanete v moji besedi, ste resnično moji učenci. In spoznali boste resnico in resnica vas bo osvobodila.« Odgovorili so mu: »Abrahamovi potomci smo in nikoli nismo bili nikomur sužnji; kakor praviš ti: ›Postali boste svobodni.« Jezus jim je odgovoril: »Resnično, resnično, povem vam: Vsak, kdor dela greh, je suženj greha.  Suženj pa ne ostane pri hiši za vekomaj; sin ostane vekomaj. Če vas torej Sin osvobodi, boste resnično svobodni. Vem, da ste Abrahamovi potomci, in vendar me skušate umoriti, ker za mojo besedo v vas ni prostora. (Jn 8, 31-37 SSP). Če so tedaj viroze posledice grehov, jih omejujemo z etičnimi krepostmi bolj kot z zapiranjem meddržavnih in medobčinskih meja.  

Indikativno za današnjo pandemijo koronavirusa je Frommova (Fromm, 2020) teza, da človek raje nezavedno posluša oblast kot da bi svobodno mislil, ker gre za mehanizme podrejanja. Fromm (2008) tudi zastopa svobodno produktivno ljubezen pred destruktivnim  produktivizmom. Zanj je ljubezen umetnost, ki se jo treba naučiti. Zrela osebnost in ustvarjalna drža sta temeljna pogoja za to. V zahodni kulturi se je sposobnosti ljubiti življenje treba učiti, ker je agapična ljubezen izjemen dosežek prav tako kot popolna človečnost v vzajemni in nesebični medsebojni pomoči. Ljudje bi morali tekmovati v radodarnosti in ne v prisvajanju premoženja. V tem bi bil odgovor na vprašanje, 'kako živeti in kako ljubiti'. 

Beg pred realnostjo in ignoranco resnice pogojujejo 'teorije zarote'.  Naše preživetje je sad božje milosti. Svobodni smo manj kot si mislimo in bolj kot si predstavljamo. Svetopisemsko je treba razumeti dialektiko ponižnosti in poveličevanja. Ničvredni smo glede na priznanje grehov (npr. cestninar), da bi bili lahko v božjih očeh zaradi pokorščine oz. ponižnosti vse. Oboje je združeno v izpovedi: »Gospod, nisem vreden, da pridem pod tvojo streho, ampak reci le z besedo in ozdravljena bo moja duša«. Glede na to je bilo revolucionarno geslo »bili smo nič, bodimo vse« napačno militantno in agresivno.    

V zgodovini človeške (ne)umnosti se je nakopičilo že toliko enostranskih in napačnih razumevanj svobode kot sebične samovolje, da bi jih res kazalo odpraviti, ker ne ustrezajo kompleksnim situacijam narave in družbe. Ena izmed njih, ki jo vključuje tudi neoliberalizem trdi, da pomenijo privatni grehi javne vrline. Druga je, da si lahko nebo in zemljo neomejeno prilaščamo, ker človekove pravice zlorabljajo za razpolagalne namene navkljub ekološki krizi. To pomeni da bi po Heidegggerjevem razlikovanju predročnosti (nem. Vorhandenheit) in priročnosti (nem. Zuhandenheit) preiti pretežno v predročni odnos do narave. Naslednja teorija zvaja svobodo le na prostovoljno izbiro (nakupa blaga). Svoboda je težki dar. Za nekatere je celo pretežko breme. 

Neoliberalizem je s konzumno družbo 'ustvaril' nov tip religije potrošništva, ki jo organizira jo trgovci, predstavljajo pa trgovine in banke. To je mentaliteta 'vsega dovoljenega in dostopnega' (ang. age of access) totalne mobilizacije. Navdih zanjo predstavlja Dostojevski jeva 'Legenda o Velikem inkvizitorju' v romanu Bratje Karamazovi. V njej Ivanov lik inkvizitor ustreže trem hudičevim skušnjavam in zaradi nepotrebnosti trpljenja nedolžnih otrok 'ustvari umeten raj brezskrbnosti srečnih sužnjev', ki jih čaka samo še smrt. Inkvizicijska ali orwellovska olajšava pretežke svobode je pot v pekel. Takšna nihilistična religija je brez eshatoloških ciljev in hrepenenja po smislu življenja. Zaradi trenutnih užitkov izgubi človekova osebnost dostojanstvo, avtentičnost in zgodovinskost.        

Vedno znova se je treba za svobodo zavzemati na gibalno-motoričnem, socialnem, intelektualnem, javno-medijskem (ne pa zasvojeno množično medijskem), moralnem in duhovnem področju. Posodobljen Kantov kategorični imperativ bi se lahko glasil  'proaktivno deluj tako, da bo zdravje vseh obči zakon, kajti bolan posameznik in družba nista svobodna.   

Sveti Pavel poudarja, kako pomembno je govoriti o Jezusu. Jezusovo sporočilo prinaša luč v naše življenje, razsvetljuje globino naših src. To je povedal sam Jezus v  pogovoru z Judi, ki so verovali vanj: »Če ostanete v moji besedi, ste resnično moji učenci. In spoznali boste resnico in resnica vas bo osvobodila.« Odgovorili so mu: »Abrahamovi potomci smo in nikoli nismo bili nikomur sužnji; kako praviš ti: ›Postali boste svobodni.‹« Jezus jim je odgovoril: »Resnično, resnično, povem vam: Vsak, kdor dela greh, je suženj greha.  Suženj pa ne ostane pri hiši za vekomaj; sin ostane vekomaj. Če vas torej Sin osvobodi, boste resnično svobodni. Vem, da ste Abrahamovi potomci, in vendar me skušate umoriti, ker za mojo besedo v vas ni prostora«. (Jn 8, 31-37 SSP)

Janicaud (2009) povezavo fenomenologije in teologije na več ravneh. Ne gre le za to, da je v krščanstvu to, kar je v filozofiji možno, v veri dejansko. Gre za skupni izvor obeh v hermenevtiki razodetja. Seveda pa skušata biti Husserlova in Heideggrova fenomenologija neodvisni od vpliva vere. 

Nietzsche je skozi poganskega boga Zaratustro in starogrškega Dioniza zagovarjal nadčlove ka, ki mu je 'vse je dovoljeno onkraj dobrega in zla'. To pomeni smrt moralnega Boga. V krščanstvu je kritiziral moralno  blokado življenjskih instinktov. Nietzsche piše slavospev dvojni afirmaciji: ščit nujnosti, najvišje ozvezdje biti, ki ga nobena žeja ne doseže in noben Ne ne omadežuje, večni da biti, večno sem jaz tvoj da, ker te ljubim, o večnost (povzeto po Deleuze, 2014, str. 106). Živi tako, da si boš moral želeti vnovično življenje, to je dolžnost – kajti v vsakem primeru boš vnovično oživel. Tisti, ki mu je napor najvišje zadovoljstvo, naj se napreza. Tisti, ki ljubi predvsem počitek, naj počiva. Tisti, ki se rad podreja, uboga, naj uboga. Toda dobro naj ve, kam vodi njegovo nagnjenje, vodi v večnost. Deleuze opisuje Nietzschejevo križanje Kristusa z Dionizom. Dioniz in Zaratustra sta si podobna bolj kot Kristus in Dioniz. Zaradi drugačnega odnosa do trpljenja ju je križal. S tem se je odločil za pogansko inačico veselja. Dve lastnosti volje do moči: afirmativna in negativna.  

Jaspers je v polemiki s protestantskim teologom Bultmanom izoblikoval pojem filozofske vere, ki pa ni religiozna. Omogoča pa umno spoznavanje transcendentne resnice onkraj sveta šifer. Jaspers ni konfesionalni vernik, zato uvaja pojem, ki se ga razumeti tudi zgodovinsko filozofsko, kar pomeni, da bi se z njim lahko pojasnilo marsikatero stališče v odnosu do Boga. Filozofske predpostavke je možno zamenjati, ker so racionalno pogojene, medtem ko so verske brezpogojne in včasih medsebojno izključujoče. Jaspersov eksistencializem pa tudi ni racionalno metafizičen, zato potrebuje nek emocionalni pogoj razumevanja.  

Jaspers po svoji svobodomiselnosti ni bil konfesionalni vernik, zaradi orientacije v svetu skrivnostnih šifer pa piše o filozofski veri. Kierkegaard prav tako ni razvil filozofskega ali teološkega sistema. Esejistično pa reflektira doživljanje sebe in sveta. Vseživljenjsko  se ukvarja z Abrahomovo navidezno žrtvijo sina Izaka. Kot vemo mu angel Gospodov v zadnjem trenutku pokaže naj ubije jagnje, ki se je zapletlo v mreže. Nietzsche govori o večnem vračanju istega, Kant pa o stvari po sebi (nem. Ding an sich). 

Jaspersova filozofska vera se sicer približa Kierkegaardovi avtentično krščanski veri po odnosu eksistence do transcendence, vendar pa se od nje tudi odmakne, ker ni osebna, ne priznava Boga, ampak le filozofsko izročilo, na osnovi katerega filozofija na sizifovski način vedno znova dosega resnico, ne da bi jo kdaj dosegle, ker se ji idejno izmika.  Filozofski veri manjka božja identiteta in avtoriteta. Vero potrebuje, ker izhaja iz pojma vseobsežnega, ki se pojavlja v nerazumljivih šifrah. Ta vera tudi ni scientistična vera v znanost. Jasperova filozofska vera skuša biti le obramba pred neznosnim nihilizmom, ki išče izhode v demonologiji in oboževanju človeka, ki je po drugi strani zaničevanje ljudi. V bistvu je Jaspers pelagijanec, ker prizna Jezusu le idealno človeško, ne pa tudi božje vloge. Obenem pa verjame v večno filozofijo na kontemplativen način, ker eksistenco kot transcendenco doživljamo le od znotraj. Med njima ne gre za prijazen dialog, ampak za ljubeč boj.  

Bulgakov (2006) prikazuje novoveško filozofijo v religiozni luči krščanske drugačnosti in posledično tudi kot tragedijo brezizhodne misli. Piše podobno kot Sveti Irenej Proti herezijam, Sveti Atanazij Proti poganom,  zgodnji cerkveni očetje proti starogrškim filozofom, itd. Zato ni nenavadno, da zanj krščanska dogma zanj ni le kriterij, ampak je tudi merilo (ne)resničnosti filozofskih konstrukcij. Takšna je zanj celo imanentna sodba nad filozofijo, ki jo filozofija v svoji zgodovini izreka nad samo sabo in je po Heglu  'svetovna zgodovina svetovna pravičnost'. Morda ni opazil, da je s tem prestavil na prvo mesto namesto Heglovo filozofije absolutnega duha svojo dogmatiko religije svetovnega duha.  

Derrida (2004) razlikuje med francoskima izrazoma za predvidljivo, načrtovano prihodnos tjo kot futur in nepredvidljivo prihajajočo prihodnostjo 'brez voznega reda' kot 'avenir'. Božji logiki ustreza nepredvidljivo prihajanje božjega kraljestva. Ta pa ima tudi vsakoletni predvidljivi del. Advent pred Božičem je pričakovani čas Kristusovega rojstva (fr. avent). V slovenščini lahko razlikujemo med bodočnostjo kot ponavljanjem že znanega in prihodnostjo kot nastajanjem nečesa novega. Krščanstvo zanj temelji na logiki daru kot žrtvovanje božjega sina v dobro dolžnika (Derrida, 2004). Derridaju pomeni 'destinerrance' svobodno odprtost, ki vključuje tudi blodnjo, tavanje, možnost napake. Kristjani so že večkrat v zgodovini zaman pričakovali Kristusov drugi prihod, ki ga ni bilo. Adventisti ta prihod izpostavljajo kot svojo verovanjsko prioriteto. 

Martin Hägglund (roj. 1976), sodobni švedski filozof,  nasproti Derridaju postavlja radikalni ateizem. Ker pa popolnega ateizma ni, bi v njem kot drugi skrajnosti Hadjadj (2012) videl vero demonov. Trebežnik (2019) se zaveda, da Derridajeva misel predstavlja antipol Heglovi sintezi v novi istosti. Zato se raje posveča dvema različnima in v marsičem diametralno nasprotnima interpretacijama Derridajeve misli v njenem odnosu do religije. John Caputo (2007) razlaga dekonstrukcijo kot zaveznico religije; še več, krščanstvo je v svojem bistvu dekonstrukcij sko. Zato bi lahko v Derridaju prepoznali 'postmodernega Avguština'. Nasprot no pa Hägglund (roj. 1976) v dekonstrukciji vidi radikalni ateizem. Vse naše moralne zaveze namreč predpostavljajo skrb za končno življenje. V tem smislu je kritik ideje neskončne božje dobrote in večne ljubezni. Tiste, ki bežijo pred časom, imenuje kronofobi. 

Trebežnik (2019) je kritičen tako do Caputovih kot do Hägglundovih poenostavitev kompleksne Derridajevo misli. Sam zastopa nedoločljivost v samem jedru dekonstrukcije. Derrida ohranja polifonijo in polisemijo svoje misli brez enostranskih redukcij ter podobno kot avtorji negativne teologije kritizira vsak poskus ugotovitve, kaj hoče izreči. 

Človek potrebuje spoznanje resnice in podporo, ker brez teh prvin le prekarec. Najslabše je  nasprotovati samemu sebi, kar pomeni, da je žrtev notranjih bojev podobno kot je bil že naš največji slovenski pesnik France Prešeren. V podobnem položaju je bil Jezusov učenec Peter, ki ga je kljub drugačni obljubi trikrat zatajil 'preden je petelin enkrat zapel'. Ko se je Peter skesal in Jezusu trikrat zagotovil, da ga ljubi, je Jezus na njem zgradil svojo Cerkev.  

'Bog filozofov' nima vseodrešujoče moči, s tem pa tudi ne filozofska vera ne glede na to, kako daleč nazaj od Jaspersa v zgodovino filozofije jo lahko projiciramo. 'Krščanska filozofija', ki jo je prvi poimenoval Suarez, sodeluje s teologijo. V bistvu je bila to vekovita filozofija, dokler je ni preplavil čas postmoderne.     

Na koncu naj omenim še mojega malega strica. Moj oče ga je klical 'Demšar'. Rojen je bil na 'sončni strani Alp', kot župnik pa je služboval na njihovi senčni strani v Avstriji. Dvakrat nas je obiskal, da sem ga lahko spoznal. Kot Simon Gregorčič je trpel dvojno bol brez prave domovine in brez družine. V sanjah se mi je pokazalo, da je bil premeščen zaradi neke afere. Spokorjen in blagoslovljen je bil v grob položen. Ne vem, ne kdaj in ne kje. A vstal je v sorodstvenem in Božjem spominu. Hvaležen sem mu, da je naše sorodstvo, znance in neznance duhovno varoval. S svojim filozofskim in teološkim osmišljanjem religiozne vere sem mu prišel blizu in sem se ga verjetno zato po dolgem času spomnil. Tako živimo med življenji od vtisov do spominskih odtisov, iz domačega kraja v tuj kraj, iz časa v drug čas kakor v nekakšnih medsvetovjih – 'intermundijah in svetoboljih' do večnega veselja, kajti v nebesih smo doma (Slomšek).       

3.6 Primeri zbliževanja in razhajanja med znanostjo in krščansko duhovnostjo

Med drugimi tudi Sacks (2019) ve, da nas religije navdihujejo za napredek in nove povezave z znanostjo. Navsezadnje tudi želimo in izvemo tisto, kar verjamemo. Kar je sveto postane na skrivnosten način posvetno in obratno. Tisti, ki ne znajo sprejemati darov, so zanikovalci  realnosti. Družbene negativne posledice takšnih mask psiholoških obrambnih mehanizmov se pokažejo v  Bellingerjevi in Žalčevi razlagi.     

Francis S. Collins (2019) se posveti iskanju sozvočja med Bogom in znanostjo. Odnos med znanostjo in religijo išče z razumno in spoštljivo. Predstavlja nam, kako znanost potrjuje pogled na svet, v katerem Bog ni samo navzoč, ampak v njem dejavno tudi deluje. Prehodil je pot iskanja od brezbrižnosti do vere, od ateizma do krščanstva. Prepričan je, da ni nasprotja med znanostjo in vero. Meni, da se vera in znanost dopolnjujeta in skupaj prinašata tako intelektualno kot duhovno bogastvo. 

Večina vernikov ne sprejema  stališč ateističnega znanstvenika, ki pravi, da je ideja Boga ustvarjena za to, da bi pojasnila to, česar ljudje ne razumejo. Akademskih ateistov pa ravno tako ne zanimajo teološka predavanja dobesednih razlagalcev Svetega pisma. Toda Collins ima tako osnovo kot željo, da bi pokazal tretjo pot pri prekrivanju in prepletanju ene in druge.

Collins (2019) ve, kako enostavno je znanstveniku igrati Boga. Bog je najbrž najboljši genetik na svetu, človek, ki je vodil poskuse, da bi dešifrirali človeško DNK, obenem pa je razvijal revolucionarno metodo iskanja genov za bolezni. Nekateri matematiki mislijo, da je bog najboljši matematik, fiziki, da je najboljši fizik z izhodiščem v absolutni praznini, itd. Collins (2019) pa ostaja krščanski vernik, tako da Bog že ve to, kar on odkriva. 

Collins je eden izmed vodilnih ameriških genetikov in dolgoletni vodja projekta Človeški genom. Rojen je bil na dobrih 38 ha veliki kmetiji brez vodovoda, kjer je odraščal kot agnostik in med doktorskim študijem kemije postal zagrizen ateist. Njegov pogled na svet pa se je začel spreminjati, ko se je vpisal na medicinsko fakulteto, kjer je spoznal resnično moč religiozne vere svojih pacientov. Kot medicinski genetik na Univerzi v Michiganu je pomagal odkriti genetske napake, ki povzročajo cistično fibrozo, nevrofibro matozo in Huntingtonovo bolezen. Kot vodja izjemno uspešnega projekta Človeški genom je usklajeval delo na tisoče genetikov v šestih državah. 

Odprto vprašanje je še, kako človek sodeluje z Bogom. »Najprej si moramo priznati, da je velik del našega trpljenja in trpljenja drugih ljudi posledica tega, kar delamo drug drugemu. Človeštvo je izumilo nože, puščice, puške, bombe in vse vrste drugih mučilnih naprav, ki smo jih skozi stoletja uporabljali, ne pa Bog. Tudi tragedijo malega otroka, ki ga je ubil pijan voznik, nedolžnega moža, ki je umrl na bojnem polju, ali mladega dekleta, ki jo je pokosila krogla v kakšnem kriminalnem predelu sodobnega mesta, težko pripišemo Bogu. Konec koncev smo vsi dobili svobodno voljo, sposobnost, da lahko delamo, kar bi radi. S to sposobnostjo pa pogosto kršimo moralni zakon. In če tako delamo, za posledice ne bi smeli kriviti Boga«. (Collins, 2019, str. 56–57) Za zlo v svetu kot zlorabo svobode smo odgovorni sami.  

Collins se je ob nedokončanem projektu 'genom' spraševal, kako drugače bo človeštvo  razumelo samo sebe. Dobil je priložnost, da lahko bere jezik Boga, da lahko odkriva skrivne podrobnosti o tem, kako smo nastali ljudje. Vedno je bil skeptičen do tistih, ki so trdili, da so v takih trenutkih dojeli Božjo voljo.  Priznava pa izjemen pomen tega odkrivanja in neverjetne posledice, ki bi jih ta imela za človekov odnos s Stvarnikom. (Collins, 2019, str. 127–128) Collins temeljito pozna genom, ne pa tudi prehoda v 'hypsom' poveličano duhovno telo, kakor ga je razložil Špelič (2004).

Collins (2019) razume molitve kot priložnosti kot naš način iskanja povezanosti z Bogom, učenja o njem in poskus, da bi na številne stvari okoli sebe, ki nas begajo, čudijo ali vznemirjajo, začeli gledati z njegovega stališča. Seveda pa ga lahko tudi kaj prosimo kot dobrega Očeta. 'Trkajte, iščite, prosite in vam bo dano'. 
 
V renesansi je nastal spor med 'napredno' znanostjo in 'reakcionarno' RKC, ki so ga podžigali kot druge vojne konflikte spodbujali skrajneži na obeh straneh. Toda Bog ne ogroža znanosti, ampak jo krepi. Zagotovo pa tudi znanost ne ogroža Boga, saj jo ta omogoča. Zato si skupaj prizadevajmo, da bi postavili trdne temelje za razumno in duhovno zadovoljivo sintezo vseh velikih resnic. Ta starodavna domovina razuma in čaščenja ni bila nikoli v nevarnosti, da bi bila uničena. In nikoli ne bo. Vabi namreč vse iskrene iskalce resnice, naj vstopijo in se v njej naselijo. Odgovorite na ta klic. Opustite boj. Naše upanje, sreča in prihodnost našega sveta so odvisni od tega. (Collins, 2019, str. 235–236) V nadaljevanju bomo videli, kako je papež Janez Pavel II. odgovoril na ta problem. 

Dawkins (2016) kot etolog in evolucijski biolog temeljito razpravlja o mestu in veljavi religij v človeški družbi v preteklosti in danes. Ker je 'globoko veren nevernik', zanj bog ne obstaja, kot znanstvenik pa dopušča zanemarljivo majhno možnost, da se moti. 

Štirje (izbrani) evangeliji so za Dawkinsa podobni Da Vincijevi šifri. Edino razliko vidi v tem, da je Da Vincijeva šifra sodobna fikcija, evangeliji pa starodavna.  Prva je del pop kulture, evangeliji pa že več kot 2000 let usodno vplivajo na človeško družbo. Dawkins (2016) pozablja, da so cerkveni očetje že v antiki razlikovali tz. Im apokrifne evangelije od pravih. Dawkins analizira grozodejstva in genocidne zgodbe v Stari zavezi. Kritizira tudi opise Jezusovega življenja. Jezus je po Dawkinsu imel nespoštljiv odnos do Marije in do družine. Od svojih učencev je zahteval, naj zapustijo svoja ognjišča in mu sledijo, vendar pa ne od vseh enako. Dawkins ni razumel Jezusovega najzahtevnejšega projekta njegovega poslanstva. Jezus primarno ne pripada staršema Jožefa in Marije, ampak učencem in Očetu, zato do nikogar ni 'nespoštljiv', ampak je iskreno po božje usmiljen, pravičen. Ni res, da so otroci največje žrtve zablode obstoja boga, ker jim največ škode dolgoročno povzroči katoliška vzgoja sama po sebi. Že od smrtne obsodbe Sokrata dalje ostaja vprašanje, ali kvarijo otroke in mladino verni ali neverni učitelji. Kot vemo, je bil Sokrat obsojen zato, ker ni priznaval tedanje atenske državne religije, ampak le ugovor po lastni vesti.    

Dawkins je vse to, kar ni 'objektivna znanost', reduciral na vsakdanje predsodke, fikcije, blodnje,… Kot vidimo iz navedenih citatov Dawkins uporablja vse tri filtre meta-jezika kot so posplošitve, popačenja in izbrisi. Posplošitve, ki nastanejo s površnimi primerjavami, zgrešijo specifičnosti pojavov, kar da popačeno podobo stanja stvari. Pozitivne učinke verouka pa zbriše, odmisli. Zbriše tudi pozitivne učinke neskončne možnosti religiozne domišljije, ki jo zvede na izmišljevanje.   

Dawkins se v antologiji (2018) posveča različnim področjem znanstvenega udejstvovanja. Kot darvinist in svojevrsten ateist se sprašuje tudi po odnosu med znanostjo vere – teologije in vere v znanost, ki je v skrajni posledici scientizem. Je optimist glede razvoja znanosti. Zanimivo pa je, da je malo za šalo, malo zares zagovarjal bivše Blairovo društvo za podporo katerekoli vere, ki prinaša mir v svet. Kot je znano, je bil Tony Blair predsednik vlade v letih 1997-2007, potem pa je novembra 2007 ustanovil športno fundacijo Tony Blair, ki je želela povečati udeležbo otrok v športnih dejavnostih, zlasti na severovzhodu Anglije, kjer je večji delež otrok socialno izključen. Spodbujala je tudi splošno zdravje in preprečevati debelost pri otrocih. Blair je l. 2008 ustanovil fundacijo 'Tony Blair Faith' kot sredstvo za spodbujanje različnih veroizpovedi k skupnemu spodbujanju spoštovanja in razumevanja ter prizadeva njem za boj proti revščini. To izraža Blairovo lastno vero in ni posvečena nobeni religiji, želi Fundacija 'pokazati, kako je vera močna sila dobrega v sodobnem svetu'. 'Fundacija bo s svojim profilom in sredstvi spodbudila ljudi, ki verujejo, naj tesneje sodelujejo pri reševanju svetovne revščine in konfliktov', piše v njeni izjavi o poslanstvu. 

Vir Dawkinsovega 'verjetnostnega', površnega zavračanja Boga kot avtoritete niso le dogme ameriških kreacionistov, ampak je tudi njegovo pomanjkljivo poznavanje Svetega pisma. Moč znanosti je v preverljivih dokazih. Ima se za 'krščanskega ateista', ki tako kot mnogi na Božič prepevajo božične pesmi (Dawkins, 2018, 273). Ko znanost primerja z nemočjo vere, spregleduje Jezusove dokaze vsemogočnosti vere. Eden izmed ključnih je momentov spoznanja je, ko Jezus pravi svojim učencem: »Resnično, povem vam: Če boste imeli vero in ne boste dvomili, boste delali ne samo to, kar se je zgodilo s tole smokvo, ampak tudi če boste rekli tej gori: ›Vzdigni se in se vrzi v morje,‹ se bo zgodilo.« (Mt 21,21). Bog je zabloda za izgubljene duše. Neverni Tomaž je lahko 'zavetnik znanstvenikov' kot domneva Dawkins, vendar pa tistih, ki 'delajo s poštenim namenom' kot pravi sam in pri odkrivanju genoma verujejo v Boga podobno kot Collins. Zato ne manjka danes le poznanstvenjenje družbe, ampak še prej poduhovljanje znanosti. 	

Nihče od tistih, ki zaradi površnih vtisov o kratenju svojih pravic in samoljubja zavrača vero vanj, ne doseže razumevanja božje slave oz. kot pravijo mistiki, nima 'uvida v božjo popolnost'.  Vera je za Dawkinsa privatna zadeva. Cameron (predsednik vlade 2010-2016), ki je sprožil postopek za izvedbo 'brexita' in je zaradi kritik moral odstopiti,  je prakticiral krščansko vero v anglikanski Cerkvi. Kot konzervativec je menil, da je Sveto pismo moralni priročnik in da je VB katoliška država, zato se je zavzemal za vrnitev vere v politiko. Dawkins pa mu je nasprotoval, ker je bil prepričan, da je VB posvetna država, ki naj bo do različnih verstev nevtralna. Evolucijsko nas prej in bolje povezuje človečnost kot vera. Filozof Dennett trdi enako kot Wattimo, da 'ljudje verjamejo v verovanje' in ne v Boga. Če je vera dobra le za  ohranjanje družbenega reda in morale in je sami ne potrebujejo, to ni zadosten razlog za to, da država finančno podpira verske šole. Spomnimo se tozadevne polemike tudi pri nas.     

Dawkins (2018, 277-278) ugotavlja, da živi v VB veliko ljudi pod pragom revščine. Predlaga, da naj bi se zanje zbirali dobrodelniki v čim večjem številu pod sloganom 'Ateisti za Jezusa' in je prepričan, da bi bil Jezus, če bi se vrnil, razočaran nad tem, kar delajo bogati kristjani v njegovem imenu. Zato bi nosil na majici napis 'Jezus za ateiste'.  Pod vplivom načela singularnosti verjame, da poleg sebičnega gena obstaja tudi socialni. V biologiji ne priznava teleoloških smotrov, medtem ko je Lipton (2020) sprejel to idejo.

V nasprotju z Dawkinsom, ki skuša biti do katoličanov in drugih verstev le 'politično korekten' pa nekatoličanka Rahola (2020, 262) piše: V nasprotju z nekaterimi, ki uporabljajo svojo katoliško vero zgolj zato, da bi cenzurirali svobodo izražanja, potem pa še naprej srečno živijo v svoji dvojni morali, sama ne podpiram cenzure, niti nisem vezana na katoliške dogme. Moj militantni racionalizem mi prepoveduje, da bi verovala v Boga, vendar mi etika ne prepoveduje, da bi spoštovala vernike. Vse to velja za katolicizem kakor za kakršnokoli drugo religijo, saj ne smemo obsojati vere dobrih ljudi v svoje bogove, temveč zlorabo teh bogov s strani nekaterih slabih ljudi. S tega vidika nisem nikoli razume la, zakaj je za četrturni blišč v neki oddaji nujno potrebno raniti čustva vernikov. Pardon - raniti čustva katoličanov - ali judov -, kar je glavni šport v svetu spotakljivega progresizma, saj si proti islamu nihče ne upa niti sikniti. 

Cyrulnik (2018) nam na interdisciplinarno znanstven (nevroznanost, etologija, razvojna psihologija) razlaga tolažilne funkcije vere v boga in njene psihoterapevtske učinke. Ve, da nas vstop v Cerkev pomiri zaradi dobrih, izmoljenih energij. Religija strukturira naš pogled na svet, kako rešuje ljudi, kako organizira skoraj vse kulture. Kadar pa se verski spori sprevržejo v fanatizem povzročajo strahotno trpljenje. Sprašuje se, kako se vera zasidra v otroško dušo. Vernosti se otroci navzamejo od staršev, okolja podobno kakor jezika. Dejavna vera spreminja delovanje otrokovih možganov. Bog odgovarja na globoko človekovo potrebo, ker  ga verniki ga čutijo kot dejstvo. Bogu dajejo mu različna imena in mu naslavljajo različne prošnje, zahvale. Vera je dragocen dejavnik vzdržljivosti, trdoživosti, odpornosti na življenjske udarce. 

Cyrulnik (2018) ima kot nevropsihiater izkušnje z afriškimi otroki, ki so po vojaški službi ubijanja našli edino pomiritev v božjem hramu. Vera v boga je blagodejna za telo in duha, saj verniku daje oporo v najhujših preizkušnjah. Toda v imenu iste vere agresivni zastopniki preganjajo in pobijajo druge, ki ne pripadajo isti skupnosti. Islam ima drugače kot krščanstvo zasidran duhovni boj. Na ozemlju bivše islamske države (akronim: ISS) kristjane preganjajo. Štefanič (2021) piše, da se preganjanje kristjanov v svetu povečuje. Kristjani so najbolj preganjani v desetih državah, kjer so bili že prej. Te pa so Severna Koreja, Afganistan,  Somalija, Libija, Pakistan, Eritreja, Jemen, Iran, Nigerija in Indija. Sledijo jim Irak, Sirija, Sudan, Saudova Arabija, Turčija in Maldivi. Na Kitajskem se povečuje digitalni nadzor. 

Cyrulnik (2018, 48) strne razmišljanje o veri v posmrtno življenje z moralnim nadzorom tega življenja v tem smislu kot smo to razvijali v tem zapisu. Meditativno si predstavljam(o), da vem(o), kaj je treba storiti, da se bom(o) držal(i) božjih zakonov in služil(i) skupnosti. Z obrednimi vzorci pomirim(o) svoje strahove in dvome. Prakticiram(o)  verske drže kot so odpuščanje, prošnje, molitve, zahvaljevanje, ponižnost, poslušnost, služenje. Tako dobim(o) občutek, da ima moje/naše življenje smisel in da sem svoboden oz. smo svobodni.

Religije poudarjajo pomen kakovosti sedanjega trenutka. Po krščanski doktrini smo že odrešeni. To, kar prihaja, je zveličanje. Bog se razodeva tu in zdaj. Vsak del simbolizira celoto božjega stvarstva. Ljubezen boli, vendar pa ni že sama bolečina ljubezen. Ponovno postajajo pomembna duhovna izkustva. Verjamemo, da po smrti doživimo Boga kot celotno vesolje, ki nam ga sicer zastira naš 'jaz'. 

Po znamenitem aktualnem TV dialogu med filozofom Slavojem Žižkom in psihologom  Jordanom Petersonom v aprilu 2019 sta oba protagonista začasno poniknila. Peterson pa je doživel osebni kaos duševnih depresij, pljučnice in covida 19, zaradi katerih se je 2 leti zdravil po različnih bolnišnicah. Peterson (2018) je poleg 12ih pravil za življenje  izdal še knjigo Onkraj reda (2021). V njej skuša rekonstruirati judovsko-krščansko tradicijo. Po njegovem novem dvanajstem pravilu je treba kljub trpljenju ostati ponižen. Žižek daje intervjuje za razne svetovne časopise; tudi za našo Mladino. Prihodnost vidi v dilemi korporativnega neofevdalizma, kar pomeni še več državne kontrole nad 'mehurčki' ali konzervativnem komunizmu, ki mu pomeni solidarnostno odgovorno ravnanje. To dilemo je Žižek že večkrat izpostavil; nenazadnje tudi v zadnjem intervjuju. Mnogi danes pričakujejo več solidarnosti med ljudmi, kolikor jo je. Temeljne ideje teorije solidarnostnega personalizma, ki je že bistvo krščanske etike, je sistematično razložil Bojan Žalec (2010).       
      
4. Današnja obeležja boja dobrega proti zlu

4.1 Izzivi spoprijemanja s pandemijo koronavirusa

Pri tem spoprijemanju (ang. cooping) gre za boj za življenje in smrt. Virus je parazit, ki gostitelja vsaj oslabi ali uniči, Jezus pa je altruist, ki vsakemu omogoča življenje. Gre za odnos med odpiranjem in zapiranjem prostorov meddržavnih in medobčinskih meja, za prehodnost časov, različne mutacije, valove okužbe po krivuljah rasti in upadanj okužb. Gre za različne vrste cepiv, vladnih ukrepov. Ti po eni strani silijo človeka, da izrazi svoje potenciale na drugačen, inovativen način, po drugi strani pa tiste, ki teh možnosti nimajo, potiskajo v še  večje osebne krize, depresije, bolezenska stanja. Vlade naj bi kljub potrebi po hitrem kriznem odločanju dopuščale državljanom priložnosti, da sproti zbirajo modre predloge za možne ukrepe. Tako le-ti ne bi bili le pasivno odvisni od tega, kar je 'sklenjeno od zgoraj'. Posledice strahov, tesnob, depresij, ki se izražajo v raznih boleznih. Usiha življenjska energija posameznika in morda tudi življenjska sila (lat. vis vitalis) planetarne civilizacije.    

Pripravljeni naj bi bili na najhujše, ker le tako lahko naraščanje števila okužb omilimo ali s preventivnim delovanjem celo preprečimo, da lahko upamo na boljše. Nekdaj so bili ljudje bolj ubogljivi, ker je bil to sad božje previdnosti in bolj strpni, ker so se zavedali svojih omejitev, kratkosti in končnosti njihovega življenja. Kitajci imajo v ozadju še (neo)daoistič no miselnost harmoničnega življenja narave in človeka, kar je še uskladljivo z 'ekonomsko rastjo' z normo 'dela noč in dan'. Deloholizem gre na škodo varstva okolja – božjega stvarstva in lastnega zdravja. Bog je sedmi dan počival. V tem je sugestija, kako dosegati bolj usklajen, trajnostni razvoj. Ostaja vprašanje, ali lahko zdravila in cepiva uspešno 'dohitevajo hitrost širjenja mutacij koronavirusa' če ga že ne morejo zavreti. Morda je še večji problem kot so virusi politična skleroza avtokratskih voditeljev, ki ne razumejo človekove pogojenosti slabšanja podnebnih razmer in se zato ne poslužujejo večstranskih razsežnosti kompleksne civilizacijske kompetence. Vsi smo postali sestavni deli svetovnega eksperimenta (lat. experimentum mundi), ki ga upravljajo različni akterji, vključno z nami samimi. 

Marcuse (1964) je trdil, da je za enodimenzionalnega človeka značilno enodimenzionalno mišljenje. Žal pa je enodimenzionalno tudi govorjenje in delovanje, kar poglablja krize na več področjih kot so socialna, moralna, duhovno-religiozna. To še danes prevladuje in to ne zaradi nekdanje monopolne socialistične ideologije, ampak zaradi tehnokratizma t. im. pametnih tehnologij, ki nas bombardirajo z (dez)informacijami, nam pa ostajajo plitvine.  Solidarnostna etika zaostaja za tehničnim razvojem, če sta sploh primerljivi. Namesto vernikov lastne vesti imamo opravka z dogmatičnimi verniki gospodarske rasti, zunanje varnosti. Širi se hudi duh panike, kolektivne histerije, zaprtosti med gluhe stene.  To vodi stran od modela organske solidarnosti.     

S širjenjem pandemije koronavirusa naraščata tudi kontekstualno znanje o njem z eksperi mentalnimi poizvedbami o njegovem zdravljenju. Apokaliptičen diskurz o boju proti koronavirusu kaže na boj svetlobe in teme. Koronovirusna svetilka je namreč luciferska, ker razdvaja zdrave od bolnih, žive od mrtvih, razdvaja družinske člane, zapira meddržavne meje, zapira ljudi v samoizolacijo. Ne nazadnje je koronavirus parazit, ki uničuje zdrave celice. Oznakam turbo- in kazino-kapitalizem dodaja Saleclova (2020) še oznako korona kapitalizem. To ni filozofija življenja, ampak smrti oz za nekrofilijo po Frommu. Po  Janezovem evangeliju tema ne sprejme svetlobe. Globinsko, globalno učenje  o tem, v čem je bistvo te kronske viroze šele nastaja. O njem lahko razmišljamo po več različnih logikah (npr. formalna, stavčna oz. simbolna, transcendentalna (Kant), matematična logika znanstvenega odkritja (Popper), ekonomska oz. tržno-profitna, kritično dialektična (Marx, Sartre), logika božjega usmiljenja. Vsaka logika je po opisovanju postopkov normativna, ker z njimi ustvarja standardna normalna stanja, merila oz. okvire duha.  

Izraz logika je kolokvialno že razvodenel in zlorabljen na (i)racionalno mentaliteto vsakega posameznika. Nekateri zlorabljajo ta izraz za označevanje ozke oz. omejene mentalitete nekoga drugega. V ozadju je prepričanje o 'pravilnem mišljenju' (lat. recta ratio) kot kriterijem resnice tako kot je (individualni) človek merilo vseh stvari (sofist Protagora).  

Te različne logike pa (še) niso uvrščene v celovit, kompleksen diskurz o nastali situaciji. To so skušali napraviti enciklopedisti vključno s Heglovo dovršeno vase zaključeno znanostjo.  Predpostavljamo lahko, da divergentne, kakršne so konvergirajo k eni samo tako kot različne resnice k eni sami resici. V bistvu gre za dve temeljno alternativni logiki kot sta: 1. logika življenja, ki jo Jacob (2017) razlaga s stališča razvoja biologije, gre pa v bistvu za božje usmiljenje in ljubezen in 2. logiko smrti. Slednja funkcionira kot  samozaslepljenost profita, ki ne prizna svoje prevare. Nekateri so zaskrbljeni zaradi nevarnosti konca demokracije, drugi zaradi morebitnega zloma zdravstvenega sistema, tretji za usodo civilizacije, četrti za vzdržnost rešilnega čolna, peti zaradi neoptimalne rabe interneta, itd.  Demokracija, soliden zdravstveni sistem, poduhovljena tehnologija,… so lahko plamenice za solidno, trajnostno organizacijo vseprisotnosti vseživljenjskega in vseobsežnega global nega učenja (ang. lifelong and lifewide global learnig), če ne bomo iskali samo grešnih kozlov in argumentov kislega grozdja povsod drugod razen pri sebi. Trnova je pot zorenja demokracije. Pred 30imi leti smo v Sloveniji sprejeli demokratične standarde, ki pa jih še ne znamo v polnosti živeti, ker se spotikamo ob reminiscencah  totalitarizma. Situacija v svetu pa tudi ni bistveno drugačna. 

Posamezniki ne živimo le po dolžini časa od rojstva do smrti, ampak tudi po svetovni širini. Čedalje bolj se zavedamo pomena normativne etike solidarnostnega personalizma, ki tudi v tokratni pandemiji zamuja. Vsaka eksistencialna kriza posameznika, ki je globlja kot gospodarska ali politična,  izpostavlja nujo upoštevanja 'kategoričnega imperativa' (Kantov izraz), ker razgalja škodljive posledice njegovega neupoštevanja. Če kdaj, je prav zdaj čas, da si vsak izmed nas odgovori na vprašanje, kaj naj v imenu vsega človeštva stori za skupno dobro. 'Kršitelji vladnih zaščitnih ukrepov' so tako kot kršitelji prometnih predpisov tisti, ki ogrožajo druge z nepravilnim ravnanjem. Že v antiki je bila vrlina tudi 'pravilno mišljenje' (lat. recta ratio) Pohvalno je, da nekateri že čutijo novo sočutje z bližnjimi in vidijo nastajanje nove javnosti kljub zaprtim javnim ustanovam.   

Kot pove Ciglarjeva povest 'Sreča v nesreči' imamo po svoje srečo. Slovenci po 2. svetovni vojni nismo imeli nove vojne, če odmislimo desetdnevno vojno v l. 1991, medtem ko je na bivšem jugoslovanskem teritoriju divjala 4-letna vojna (1991-95). Včasih so ljudje radi rekli izjemnim pojavom srečnikov 'Temu je pa res sekira v med padla.' Ta fraza izvira iz gozdarstva. Ko je gozdar sredi napornega sekanja dreves nenadejano našel čebelji panj, poln sladkega medu, je bil srečen. V antiki je veljalo, da je človekov najboljši svetovalec je čas, ki vse poravna. Vendar pa je za to potrebno uresničevati vrednote, ki pa večini manjkajo. Še kako bi bila potrebna potrpežljivost. Zaradi omejevanja gibanja in komuniciranja so ljudje nesrečni, znevrotizirani, zmedeni.  

Človek postaja ranljiva, 'bolna žival' (Nietzschejev izraz). Smo še vedno Nesrečniki  (Les Misérables), čeprav drugačni, kot jih je opisal Victor Hugo (1962). Hugojevi 'nesrečniki' z Jeanom Valjeanom kot glavnim junakom so pravzaprav srečni v medsebojnih materialno revnih odnosih. Na koncu romana nastane ulični upor revežev. To se je zgodilo tudi po sedanjih zaporah oz. karantenah. Pravzaprav ne želimo biti vsi enako srečni ali nesrečni.
    
Nesrečniki smo zaradi ponesrečene politične ekonomije profita, zaradi raztreščenosti bivanja (ang. patchwork), neznosne lahkotnosti potrošniških akcij, rastoče ekonomske neenakosti, slabih medsebojnih odnosov. Manjka nam enoten smisel življenja, obupavamo zaradi usihanja vitalne kompetence le na starost, ampak tudi zato, ker ne živimo lastnega življenja, ampak 'servisiranje' množičnih medijev, ker nam primanjkuje dobrih duhovnih voditeljev, ker pozabljamo na svoj srečni čas (gr. kairos), ker smo v pandemiji žrtve nevidnih sil. 

Nesrečnike razumemo kot različne kulturno-antropološke vrste revščine posameznikov, kot so: 1. ekonomska revščina, ki je lahko  absolutna ali relativna, 2. socialna revščina je socialna izključenost, ekskomuniciranost zaradi pomanjkljivega dostopa do informacij, osamljenosti, kulture nezaupanja in pomanjkanja občutka za skupno dobro, 3. telesna revščina zaradi (kronične) bolezni, lakote in nezdrave hrane, pomanjkanja obleke,  4. duševna revščina, ki nastane zaradi razvad, apatije, depresije, t.im. negativnih čustev, 5. duhovna revščina, ki nastane zaradi krize vrednot, neodgovornega odločanju, neizobraženosti oz. neolikanosti in 6. osebna razvojna revščina, ki je v pomanjkljivem obvladovanju različnih pismenosti in kompetenc. Mistiki in gnostiki zagotavljajo srečo na najvišji ravni duha. 

Poznamo tudi različne načine merjenja revščine in mednarodne organizacije, ki se z njimi ukvarjajo (npr. Svetovna banka, Eurostat, Združeni narodi). Ne nazadnje nismo realizirali niti ciljev francoske revolucije iz leta 1789 kot so svoboda, enakost in bratstvo (fr. libérté, égalité, fratérnité) niti oktobrske revolucije 1917 'proletarci vseh dežel združite se! Po eni strani se neenakost povečuje, po drugi strani pa ne gre več za proletariat, ampak za prekariat, kar pomeni naključno zaposlene delavce.  

Ne  zavedamo se pomena lastnega križevega pota, dokler nimamo pregleda nad svojimi življenjskimi vzponi in padci. Šele vstali Gospod nas o tem pouči, ko nam pokaže, kje je naš pravi zaklad in polnost življenja. V tem smislu naj bo pozdravljena svetloba slavno vstalega Kristusa, ki prežene temine srca in duha. Vstajenjski človek prihaja domov, kjer je najbolj notranje varen pred ahasferskimi blodnjami v zunanjem svetu.  O tem govori svetopisemska prilika o izgubljenem sinu. Domov se vrne kot izgubljeni sin, ki ga Oče pričaka na pragu in mu priredi veselico. Domov pride tudi neverni Tomaž, ki mu je Jezus izpolnil pogoje njego vega verovanja z vzklikom 'O moj Gospod in moj Bog'. Doma smo opolnomočeni po logiki božjega usmiljenja.  Dom je tudi izpolnitev eshatološkega upanja. Brez 'Sina človekovega' smo vsi izgubljeni, dokler kot 'izgubljene ovce' ne najdemo zavetišča pri njem. Ta dom v nebesih pomeni domačnost domačega. V njem je cilj naših ahasferskih blodenj po profanem svetu. Nekateri se ne zavedajo, da je celo antropocentrična humanistična orientacija s parolo 'vse za človeka' postala diktatura manjšine nad večino. 
Moja povojna generacija 'za zaprtimi vrati' (Schelskyjev izraz), ki so se nam postopno odpirala, že od zgodnjih povojnih let odkriva tujstvo domačega in domačnost tujega. Morda izhaja to že iz biblijskega spoznanja, da nihče ni prerok na domačem dvorišču. To je že Jezusova zgodba pregnanstva v Egipt, njegovega nesporazuma s farizeji in tedanjimi vladarji od Heroda do Pilata. On odrešuje sebe in druge zaradi enosti z Očetom. Zaprte Cerkve še ne pomenijo, da je zaprto tudi nebeško kraljestvo. Ob tem, da nam je omogočeno spremljanje obredov samo posredno prek radia, TV, uvidevamo, da tudi daljave zbližujejo, saj se je pogosto pokazalo, da nam zgolj bližina ni bila blizu oz. pri srcu. Cerkveni obredi so samo zunanja konfesionalna podpora naši intimni osebni veri, ne pa njeno nadomestilo.  Dom je lahko prisila ali svoboda. Za nekatere je dom samo prisilni ukrep zunanje zaščite pred koronavirusom, za druge pa je to priložnost za poglabljanje velikonočne vere in z njo avtentičnih odnosov z bližnjimi. Ena izmed cerkvenih pesmi je 'V nebesih sem doma. To oznanjujeta mi zemlja in nebo in vsaka stvar lepo'. Besedilo zanjo je napisal Anton Martin Slomšek. Božja volja deluje kljub temu, da je zaradi zaprtih cerkva občestvo le virtualno, kar je prej ko ne pastoralna škoda. 

Obstaja več izzivalnih vprašanj v odnosu med Bogom in koronavirusom kot odgovorov nanje. Koronavirus je očem nevidno zlo civilizacije. Krščanski Bog ni razdiralni, uničevalni, ampak miroljubni, spravljivi in ponižno ljubeči Bog za tiste, ki verujemo vanj in ga ljubimo. Tistim, ki ne verujejo, je že sojeno (glej Janez 3). Očitno sta med nami še vedno v rabi obe predstavi Boga. V našem otroštvu so nam že starši vcepljali strahospoštovanje do pravičnega Boga, ki 'dobro plačuje in hudo kaznuje', ker je ta predstava prevladovala tudi v družbi.  Danes pa je to vprašanje delno prepuščeno šolskemu predmetu verstva in etika, delno pa se ravnajo otroci po usmeritvi staršev. Veliko diskusij je bilo že o tem, zakaj Bog dopušča zlo. Bog nam ne daje jasnih odgovorov, zakaj je zlo na svetu in zakaj trpijo nedolžni, ampak nam to trpljenje spreminja v dobro, v odrešenje, v vstajenjsko življenje.

Papež Frančišek dobro uteleša Skupnost svetega Egidija, ki je organizirala srečanje med religijami. Recept je: še več dialoga med religijami, še več kontaktov z zmernimi muslimani, še več medverskih molitvenih srečanj. Tudi Küngova zasnova svetovnega etosa je miroljub na, saj po njegovem: »Ni miru med narodi brez miru med religijami. Ni miru med religijami brez dialoga med religijami.« Zanimivo je, da je Peterson neodvisno od njega prišel do enake ideje, da bi z analizo osnovnih značilnosti svetovnih religij prišli do globalne etike.

V srcu pristnega kristjana je želja, da bi vsi ljudje odkrili zaklad božje ljubezni.  Temu ustreza model RKC. Pandemična profana 'kraljevina koronavirusa' (lat. corona je krona) se širi parazitsko na tujih gostiteljih, medtem ko se krščanska  vera  širi z univerzalnim oznanjeva njem evangelija zastonjske ljubezni, ki »vse prenaša, vse veruje, vse upa, vse prestane« (1Kor13). Zato tudi velja »Vse zmorem v njem, ki mi daje moč« (Filip. 4,13). Mnogi razumejo koronavirus kot grožnjo, na katero odgovarjajo vlade in državljani z medicinskim bojem proti njemu in begom drugega pred drugim v samoizolacijo. Po eni strani nas sili v svet osamljenih tujcev, po drugi pa izumljamo nove oblike internetnega in duhovnega združevanja. Dolgoročno nas sicer navaja k bolj zdravemu in ekološko primerne mu načinu življenju, vendar le, če se hočemo iz primerov njegovih številnih in še naraščajočih okužb česa naučiti. Strah pred zloveščim virusom nas psihosomatsko hromi. Potreben je pogum za upanje, celo upanje proti upanju.  

Ateisti menijo, da otroku ne pokaže 'prave smeri' bog, ampak življenje, kar v bistvu pomeni isto s predpostavko, da življenje daje Bog. Jäger (2009, 48) zagovarja podobno stališče:  »Religija je naše življenje in izvrševanje življenja.« Krščansko celostni vidik vključuje  koordinate vertikalne osi od telesa do duhovne ravni, horizontalne osi pa medsebojne stike. To je obenem simbol križa na naši križevi poti.  

Motmannovo stališče, da naj postanejo osvobojeni tako zatirani, ki so reveži kot bogati v vlogi zatiralcev izhaja iz Jezusovega nasveta: »Če hočeš biti popoln, pojdi, prodaj, kar imaš, in daj ubogim in imel boš zaklad v nebesih. Nato pridi in hôdi za menoj!« (Matej 19,21-26). Treba je doseči globino in višino, sicer ne bomo razumeli jezik Boga. Kar je nemogoče za nas, je mogoče pri Bogu. Ne smemo biti samozadostni. Samoprevara lahko obvladuje  svet, ne pa svetega.  Odgovor na zadrege bogatih je primer Zahejevega srečanja z Jezusom.

Pandemija koronavirusa je v l. 2020 izbruhnila prav zaradi te osnovne napake človekovega prilaščanja biotopa. Ne gre samo za nadaljevanje neoliberalnega kapitalizma po doktrini šoka Noami Klein. Gre za ponesrečeno sintezo ekonomije in solidarnosti. Upamo, da globalno ne bo prevladovala  bodočnost 'še več istega' onesnaževanja in da ne bo triumfiral kapital z novimi investicijami, posojili, zadolževanji obubožanih držav z namenom čim višje gospodarske rasti in profita. V vsakem primeru pomaga pozitivna naravnanost do življenja. 

Stanje, v katerega smo zanihali zaradi ukrepov namenjenih preprečevanju širjenja virusa covid-19, poraja vprašanje, ali smo stopili na pot v še bolj totalitarno in neenako družbo, ali pa nam bo uspelo krizo izkoristiti za krepitev demokratičnih in solidarnih družbenih odnosov. V teh časih je še posebej pomemben sistem javnega obveščanja, ki zagotavlja dostop do verodostojnih informacij, omogoča svobodno, kritično in odgovorno delovanje medijev ter postavlja zahteve za visoke standarde javnega komuniciranja, zlasti do tistih, ki imajo moč odločanja. Pandemija je pokazala, da nas pred koronavirusom ne bosta rešila niti vojska niti dobičkonosna ekonomija, temveč osebna higiena, zdrav način življenja, zdravstvena oskrba, samopreskrba, torej dejavnosti, ki so v 'normalnih časih' razvrednotene kot obrobne, neproduktivne, feminizirane. Pred okužbo s covid-19 nihče ni varen, zato bi bilo treba zaščititi vse ljudi. Vsem migrantom, izbrisanim, brezdomcem in drugim (ne)dokumentiranim prebivalcem Slovenije je treba podeliti status, ki jim bo zagotavljal dostop do zdravstvenih storitev ter do socialnih pravic, dela in stanovanja. Naj sedanja kriza ne bo le priložnost za omejevanje in militarizacijo, ampak tudi za odpravljanje neenakosti v družbi. To je priložnost za empatično politiko možnosti, ki ne bo nikogar pustila ob strani.

Zaradi pomanjkanja trdne orientacije v današnji religiozni ponudbi in konkurenci vzhodnih in zahodnih religij vlada v svetu velika zmeda. Zlasti Japonci, ki se ne prištevajo k nobeni monoteistični religiji radi združijo več religioznih usmeritev v eno. Včasih ne vemo, v katerega boga verjamemo, dokler se nam ne pokaže Bog. Savel, ki je preganjal kristjane, je pri padcu s konja na poti v Damask, zagledal Kristusa in začel verjeti vanj. Odtlej ga pozna mo po njegovih pismih kot zagovornika Pavla, ki je postal svetnik. Če bi postalo število duhovno prebujenih ljudi dovolj veliko, bi ti verjetno izboljšalo svet. Verniki vemo, da se da z Bogom pogovarjati in da nam svetuje npr. prek angelov. Videnje Boga je, kot uči mistika, transpersonalno izkustvo. To pa pomeni, da je Bog drugačen, kot si ga predstavlja jaz. Ko vidimo Boga, ki sicer velja za skrivnostnega, se spremenimo. Izkušnje duhovniki prenašajo na druge. Neposredno izkustvo na duhovnih vajah uči tudi RKC.  

V pomladnih dneh 2020 in 2021,… RKC kliče k duhovni bližini naših src. Ko sprejmemo v srce Jezusa, sprejmemo tudi bližnje. Pri mašah nismo navzoči, zato na koncu ne dobimo hostije, ampak dobimo le duhovni zakrament z molitvijo, da Jezus vstopi v naše srce. Slovenski škofje vabijo slovenske katoličane k molitvi za zdravje in upoštevanju navodil za preprečevanje epidemije koronavirusa, z uradnim imenom covid-19. 

Lenart Škof (2012) razume osnovni življenjski proces dihanja etično filozofsko. Kakršno družinsko, partnersko in družbeno klimo v sožitju ustvarjamo, takšno etiko gojimo. Sproščeno dihanje je način interpersonalne oz. solidarnostno personalne vzhodne in zahodne etične politike za državljane. Strah pred koronavirusom nam jemlje dih. Za navdih videnja Boga prosimo Jezusa, da vstopi v naš svet besed, misli in dejanj. 

Med blagri, ki jih Jezus razkriva v svojem prikazovanju na gori Tabor, pravi med drugim tudi to: »blagor ubogim v duhu, kajti njih je nebeško kraljestvo, blagor usmiljenim, kajti ti bodo usmiljenje dosegli, blagor čistim v srcu, kajti ti bodo Boga gledali…« (Mt 5, 1-12). Ne gledamo vsak svojega boga znotraj svojih predstavnih zmožnostih, ampak ga gledamo tako da On gleda nas. Ob Jezusovem spremenjenju se vprašajmo, ali smo mu res čedalje bolj podobni. 

Ob nevernem Tomažu, ki je verjel, ko ga je videl, je Jezus dejal 'blagor tistim, ki me niste videli, pa verjamete'. Zato velja usmeritev 'verjemite in videli boste'. »Ljúbite ga, čeprav ga niste videli. Verujete vanj, čeprav ga zdaj še ne vidite, in se radujte.« (1. Petrov 1:8, EI). Med krščanske pogoje gledanja sodijo vera, upanje, ljubezen, usmiljenje, krotkost, otroška duša, nenavezanost na svoje bogastvo in še kaj. Primarna je pripravljenost, da se to lahko zgodi in predanost pri uresničevanju novih spoznanj, ko se zgodijo.  

Kot vemo Cerkev vodi Sveti duh. Ena izmed prosilnih molitev za Cerkev v njegovem imenu se glasi: »O Sveti Duh, Stvarnik, Ženin Marije, bodi prijazen do tvoje Katoliške Cerkve. Po tvoji nebeški mogočnosti, ji daj moči in jo zavaruj proti vsem napadom njenih sovražnikov, tako znotraj kot zunaj. Obnovi jo v ljubezni in milosti duha služabnikov, ki si jih mazilil, da bi Te mogli slaviti z Očetom in edinim Sinom Jezusom Kristusom, našem Gospodu.« 

Panike pred novimi valovi različic koronavirusa v svetu je primerljiva s paniko Starih Rimljanov, ki so po propadlem pohodu kartažanskega vojskovodje Hanibala ob kriznih nevarnostih širili preplah po geslu Hanibal ante portas.  Vlogo Hanibala je imela v srednjem veku kuga ali kak drug apokaliptični jezdec, po prvi svetovni vojni je bila to španska gripa, danes pa je lahko smrtonosni (korona)virus. Odgovor nanj so sveta vrata v nebeško kraljestvo.  Jezus je dejal »Jaz sem vrata. Kdor stopi skozme, se bo rešil: hodil bo noter in ven in bo našel pašo« (Jn 10,9). Sveta vrata bazilike Marije Pomagaj na Brezjah so namenjene posameznikom, slovenskemu narodu. Skozi ta vrata urad prireja romarska srečanja.    

Počasi nastaja interdisciplinarno sodelovanje  različnih strok, ki se že dolgo napoveduje. Dokler bo vsaka stroka branila samo resnico na svoji strani, bomo ostali pri partikularizmih enostranskega napredka ali regresije, ne pa dosegli prave solidarnosti. Ob pandemiji se soočamo z vrsto kriz kot so okoljska, gospodarska, zdravstvena, sanitarna in seveda osebno eksistencialna. Malokdo pomisli da je koronavirus rezultat 'umazano judovske oblike prakse', ki pomeni malomaren odnos meščanske kapitalistične družbe do narave. Morda bi lahko govorili o 'nezavednem maščevanju narave'. Zaradi trajnostnega razvoja (ang. sustainable development), ki smo ga dolžni uresničevati za prihodnje generacije se je treba odpovedati slabim navadam. Radostimo se dolžnega izpolnjevanja te naloge, čeprav ji vsi ne bodo sledili.
 
Če bo pandemija še dolgo trajala, bo nastal regresivni povratek v novi srednji vek - neobvladljiv, razdrobljen svet s številnimi centri moči. Prej ko slej se bodo neusmiljeno vsiljevale dileme o trših ali mehkejših alternativah kapitalizmu. Zelo različno se bo razvijala tudi država - lahko bo močna ali šibka; če bo šibka, bo to pospešilo približevanje kaosu in pešanju pravnosti, socialne države, itd. Nezadovoljstvo in  negotovost se spreminjata v trajni nemir. Širi se prepričanje, da bodo naši otroci in vnuki živeli slabše.  

Po 2. svetovni vojni se je v Evropi razvijal eksistencializem (Sartre, Camus, Gabriel Marcell, Jaspers, delno Heidegger), ki je opisoval individualna občutja absurda, skrbi, tesnobe bede tedanjih razmer. Verjetno bo sčasoma nastala nova inačica te filozofije in teologije duhovnika s prebodenim srcem kot simbolom ranjenosti in posnemanjem Kristusa. Človek se je zavedal svoje končnosti v smislu bitja za smrt, izročenosti usodi zaradi svoje nemoči. Stanje okuženosti s koronavirusom pomeni boj na življenje in smrt in spominja na biološko vojno s premočnim sovražnikom. 

Z miturgičnega vidika nam pomaga razumeti današnjo situacijo tudi starogrški mit o Prome teju. Kot je znano, je Prometej ukradel ogenj bogovom, da bi z njim pomagal ljudem preživeti. V Ajshilovem Uklenjenem Prometeju je Zevs kaznoval Prometeja s tem, da ga je ukazal prikleniti na skalo Kavkaza. Orel je kljuval Prometejevo drobovje. V drugem delu Ajshilove izgubljene drame  Osvobojeni Prometej, je Heraklej osvobodil Prometeja. Današnji človek pa ni 'ukradel ognja', ampak je preveč posegel v (živalski) biotop. Zato sedaj doživlja negativne posledice, med katere sodijo tudi okužbe s koronavirusom, ki prevzeme vlogo orla v Uklenjenem Prometeju. Namesto skale pa nastopa karantena. Sprašujemo se, kdo bo tako kot Heraklej osvobodil človeka od  nesrečnega virusa, ki prizadetim jemlje dih. 

Po (začasni) gospodarski recesiji je možen 'civilizacijski kvantni skok'. Pandemija lahko dolgoročno pomeni izhod iz logike pomanjkanja, ki se kaže v nakupovalnih mrzlicah s kopičenjem dobrin v duhovno bogato, sonaravno, sožitveno, bratsko sobivanje. Marsikje po svetu že gori, kjer prej ni ali ni v tako velikem obsegu. Odločevalci so načelno za to, da bi bilo treba korenito spremeniti odnos do okolja, da se uničevanje sveta ne bi nadaljevalo. Nekateri odkriti in prikriti obupanci so prepričani, da boljšega sveta ni. Je res treba ta svet najprej uničiti, da bi kaj novega nastalo. Nekoč je veljalo, čim več je greha, bližje smo odrešenju. Verjetno smo napravili že toliko napak, da bi z apokaliptičnega vidika endistov lahko že propadli. Beckova rizična družba (nem. Risikogesellschaft) je postala z obširnim požigom gozdov v Amazoniji in Avstraliji in kitajskim novim koronavirusom, itd. že na meji katastrofe.  Brazilski predsednik Bonsaro ne priznava obstoja koronavirusa in dovoljuje izsekavanje amazonskega pragozda. Verjetno bi bilo večini laže, če bi verjeli v čudež življenja po božji milosti. 

Vsekakor gre za dobo negotovosti (Galbraithov izraz). Apokaliptični konec sveta je procesen in lahko še zelo dolgo traja. Vprašanje je, ali imamo še čas za popravne izpite. Zupančičeva (2019) si zastavi še novo raziskovalno hipotezo, kaj pa če bodo težave ostale tudi po koncu sveta. izbrala je sintagmo 'težave', ne pa probleme ali trpljenje, morda zato, ker težave to dvoje že vključujejo. Nekoč so ljudje govorili 'ne kliči vraga'. Vendar so ga nekateri klicali in ga še danes kličejo. Ne verjamejo v 'lepo, resnično in dobro' (lat. puchrum, verum, bonum) in onesnaževalci ne poznajo Dostojevskijevega rekla 'lepota odrešuje svet'. Nad kulturo grdega se navdušuje kapital, ker mu je ljubša umetna 'lepota' kot pa naravna. 

Hararijev božji človek - Homo deus (2019) ima nadomestno religijo s kratko zgodovino prihodnosti. Sebe  postavlja v vlogo vsemogočnega boga. Harari je pisal delo Homo deus s stališča bogataša, ki mu je uspelo zajeziti lakoto, epidemije, vojne, ne pa s stališča reveža, ki je poleg vsega tega v polni meri deležen še posledic ekološke krize. Zato je Žižek (2010) rekonstruiral štiri apokaliptične jezdece 'kuga, vojna, lakota in smrt'. Pri Žižku je nastopa namesto kuge ekološka katastrofa.
30-letna vojna (1618-1648) med katoličani in protestanti se je končala z vestfalskim mirom in novo evropsko ureditvijo, ki je tudi univerzalizirala načelo augsburškega verskega miru iz leta 1555 z načelom: čigar dežela – tega vera (lat. cuius regio – eius religio). To načelo je izpeljava še starejšega načela: deli in vladaj (lat. divide et impera), kar pomeni, da imajo zmagovalci pravico določati pogoje miru, kar se je pokazalo tudi po 1. in 2. svetovni vojni.  

Vidmar (2020) piše, da središče sveta ni koronavirus, ampak je Bog. Zato vidi v širjenju okužb s koronavirusom priložnost za redno molitev rožnega venca, vsaj delno nadomeščanja vnanje pobožnosti z osebno intenzivno pobožnostjo. Vsi smo ranljivi, krhki, potencialno bolni, vsi rabimo pogovor, pomoč, tolažbo, razumevanje. Gre za streznitev od iluzije, da je tehnologija vsemogočna, ker ne rešuje vseh problemov. Nekateri se vračamo k mejam našega spoznanja in k redukciji umetnih potreb na naravne. Vsi bi radi vsaj delno obnovili  stanje pred pandemijo. Morda je to priložnost za širjenje kontemplativne zavesti o vsepovsodnosti življenja in o ljubezni, s katero smo notranje povezani. 

S stališča večperspektivnega mišljenja je pomembna tema vprašanje odnosa med jazom in bližnjim, ki kaže na to, koliko smo sebi in drugim blizu in daleč. Nekateri ne pridejo do sebe zato, ker ne najdejo človeške bližine, ki jo kot izkoreninjenci iščejo, drugi pa ne zato, ker se ne morejo soočiti s svojimi demoni, ker izgubijo potrebno distanco, ki bi jim to omogočila. Jasno je, da imata človeška bližina in distanca vsaka svoje slabosti. Človek je bitje srečevanj s starši, sorodniki, učitelji, sošolci, sodelavci, prijatelji in (ne)znanci,… in najprej in ne nazadnje z Bogom in s samim seboj. Od nas je odvisno, ali probleme rešujemo pogumno ali pa pred njimi bežimo. Lunaček, slovenski psihoanalitik in pisatelj, je našel posrečeno  ravnotežje med bližino s svojimi pacienti in distance do aktualnih družbenih dogajanj. Zato je tudi dejaven pri ustvarjanju drugačne normalnosti, kakršne smo navajeni doslej. Sedanja 'patološka normalnost' (izraz Rudi Rizmana) je brez velikih duhov oz. prerokov.   

V življenju se srečujemo s procesoma približevanja daljave in oddaljevanja bližine. V astronomiji se to imenuje oddaljevanje oz. beg bližnjih zvezd in osvetij 'širjenje vesolja'. S teorijo odtujitve v družboslovju pojasnjujemo neupravičeno tujstvo tega, kar naj bi bilo blizu. Tako nevrotiki vse življenje bežijo pred ljubeznijo, ki si jo želijo. To, kar nam je nenadoma poslano, imenujemo usoda (nem. Geschick izhaja iz glagola schicken – poslati). Procesa oddaljevanja in približevanja lahko potekata nezavedno, kontinuirano interaktivno ali pa zavedno s prekinitvami, ločitvami. Tako je tudi v našem odnosu do Kristusa. 

Sveti Avguštin  je bil najprej manihejec, po odločitvi,  da bo postal katoliški škof pa je zavrnil manihejstvo in postopno osvajal krščanstvo v Izpovedih in drugih delih, ki so še danes aktualna. Savel pa je najprej preganjal in ubijal kristjane, potem pa je po padcu s konja na poti v Damask sprejel Kristusa in postal njegov zagovornik v znamenitih Pavlovih pismih. V življenju postajamo bolj božji v hipnem preobratu in kontinuirani drži.  Naš osebni razvoj poteka tako, da nam postanejo stvari, ki so nam bile nekoč blizu tuje in to, kar nam je bilo tuje in neznano nam postane blizu in domače. Naše učiteljice so drugi ljudje, knjige, težave, (osebna) zgodovina. V krščanstvu poznamo proces očiščevanja od grehov. Od psihološkega delovanja spodbud in sankcij pa je odvisno, kje v sebi čutimo oporo in kje jo izgubljamo. V času koronavirusa smo opazili, kako se ob nevarnostih okužb zapirajo državne, medobčinske in druge meje dostopov in kako se ob prenehanju nevarnosti spet odpirajo.            

V času koronakrize smo se morali na hitro distancirati drug od drugega. Morda bi bil to lahko izziv, da sčasoma poiščemo posrečene kombinacije v ravnotežju med bližino in distanco in da na novo premislimo bližino distance in distanco bližine. Človek bi našel sebe v trajnostnem, stabilnem, sonaravnem razvoju, od katerega se pa v nemirnem svetu oddaljuje. Pogrešane, izgubljene pa s stališča načela enosti in stikanja nasprotij (lat. concidentia oppositorum), ki pomeni stikanje nasprotij zagledamo s perspektive Avguštinovega 'božjega mesta' (ki je istoimenski naslov prevoda njegovega dela 'De civitate dei' kot mesto najdenih duš v nebeškem kraljestvu. 'Izgubljene ovce' so najdene, če le raje ne ostanejo izgubljene in še pozabljene. Molitvena prošnja med desetkami rožnega venca se glasi: »O Jezus, odpusti nam naše grehe. Obvaruj nas večnega ognja. Privedi v nebesa vse duše, posebno tiste, ki so najbolj potrebne tvojega usmiljenja«.  

Hobbesov 'človek človeku volk' je podvržen 'večnemu ognju'. Po spreobrnjenju homo homini deus pa je človek človeku Bog. Seveda pa to ni Harrarijev 'homo deus' (2019) človek-bog, ki se izgublja v dataizmu oz. birokratizaciji podatkoslovja. Današnjim naključnim, nenadnim, katastrofičnim dogodkom usode smo podobno izročeni kot v antiki pajčolanu Maje v Indiji, moire v Stari Grčiji, fortune v Rimskem imperiju, Geschick v Nemčiji. Ko se bo vrnil občutek tragičnosti življenja, ki smo ga zaradi 'dobe dostopa' in skoraj 'vsega dovoljenega' delno izgubili, se nam bodo zdele spremembe ponovno usodne.   

Pri tem ostajajo za 21. stoletje še neizkoriščeni človeški viri vseživljenjskega učenja, ki jih je zasnoval Jacques Delors (1996) na štirih stebrih: 1. Učiti se, da bi vedeli! 2. Učiti se delati! 3. Učiti  se živeti skupaj! 4. Učiti se biti! Za odnos med bližino in (kritično) distanco sta pomembna zlasti zadnja dva stebra, čeprav je treba stalno uravnoteženo oz. enakovredno delovati na vseh štirih, sicer zaostajamo na drugih ravneh, ker na eni ali dveh prehitevamo. To pa se ne dogaja pogosto, ker smo v zadnjem času (v dobi ekstremov po Hobsbawmu) dajali prednost A ne kaže obupavati. »Bodite popolni, kakor je popoln vaš nebeški Oče« (Mt 5, 48). To pomeni primat skupinskega občutka pred individualnim, empatije pred antipatijo ali hladno racionalno držo. 

Slabo razumemo Kristusov pasijon, dokler ne doumemo dvoumnosti latinske besede   'passio', ki pomeni obenem 'strast in trpljenje'. Moltmann (1996, 34) nas opozarja, da »je treba bojazen pred strastjo prav tako premagati kot strah pred trpljenjem«. Do nedavna smo bili prepričani v Kristusovo trpljenje, ne pa v strast do življenja. Ta nesporazum ima še vedno velike posledice. Nietzsche je glede življenj ske strasti raje verjel starogrškemu bogu Dionizu. Kristjani so se mu zdeli sentimentalni. Današnje izrivanje trpljenja in smrti iz zavesti pa vodi v nezadovolje no,  nezadostno in borno življenje. Po Jezusu pa pomeni življenjska popolnost in popolnost življenje z vsem srcem, vso dušo in vsem mišljenjem, kar pomeni strast oz. življenjsko silo (lat, vis vitalis). Človek pa ostaja tudi božja bolečina.       

Stiska nas uči upanja, če ji ne podležemo v brezupu. Distanciranje pred ranljivo in ranjeno bližino je sicer kratkoročno prikladno kot beg pred nevarnostjo, dolgoročno pa ne privede do srečne družine, delovne skupine in naroda. Imamo zglede umetnosti srečnega življenja (lat. ars vivendi), ki so izraženi v ključnih usmeritvah  pri Dancih s hygge, Švedih z lagom, pri Japoncih ikigaj, kako v različnih nacionalno-kulturnih okoljih dosegati ravnotežje med bližino in distanco, iz katerih se lahko tudi sami kaj naučimo. Tudi Slovenci imamo vizijo srečnega, veselega življenja (Vodnik, Prešeren, Cankar). Distancira nje finančnega kapitala od problemov revščine v času neoliberalnega kapitalizma od potreb bazične proizvodnje vodi v čedalje večjo ekonomsko neenakost, to pa v konflikte in proteste zlasti mladih z negotovo prihodnostjo.  

Znano je, da ljubezen matere do otroka v smislu socialne bližine pogojuje pozneje tudi njegovo odpornost do bolezni. Že Rimljani so vedeli, da je treba biti previden pri zaupanju, saj pravijo: zaupaj, a glej komu (lat. (con)fide sed cui vide). Še po vsaki kugi, lakoti in vojski so se ljudje znali vrniti domov in poiskati duševni mir v sebi. Današnja totalna mobilnost, ki naj bi jo čim prej obnovili, pa je nevarna za obstoj sveta, ker otežkoča ohranjanje duševnega miru obenem pa olajšuje prenašanje koronavirusa iz tujine. Po svetu zaradi nizke stopnje razvitosti socialnega kapitala aktivira na površje virus nezaupanja s protesti, medsebojnim obtoževanjem in drugimi pojavi slabe komunikacije.   
            
Pater Sivo Šinkovec nam je poleg voščila za vesel Božič in srečno, blagoslovljeno Novo leto 2022 poslal tudi esej o pravih vrednotah. V njem piše, da so ubogi ljudje tisti, ki ne spoznajo bistva in namena svojega bivanja. Lahko imajo vse bogastvo tega sveta, a niso srečni. »Dušo napolnjuje spravljenost s seboj, z drugimi okrog nas ter nenehna povezanost z Bogom. Še vedno velja, da je na prvem mestu Bog, na drugem družina in najbližji, na tretjem posel, šola in nato ostalo«. Potrebne vrednote so potrpežljivost, strpnost in prava odgovornost. Notranjega miru se ne da kupiti. Zaradi napuha se odnosi skrhajo. 

»Današnji svet se je prenasitil krivic, neskladnosti, izobilja, ne loči med dobrim in slabim, med zdravim in bolnim, med pravičnim in krivičnim, med sitostjo in lakoto. Je pol grešnosti, napačnega razmišljanja, nezdravega vrednotenja, nesmiselnega življenja. 

Trudimo se za stik z Bogom in za dobre odnose z najbližjimi. Oborožimo se z obilico potrpežljivosti in popustljivosti. Bodimo ljubeči starši in partnerji, hkrati pa tudi strogi starši in partnerji. Ne popuščajmo v vsem, da nas ne povozijo egoistični  interesi drugih. Mislimo s svojo glavo, a ciljev ne poskušajmo doseči čez noč. S pravilnimi odnosi, s pravo besedo, brez zamer in jeze, bomo dosegli največ. 

Duhovni virus, ki pesti ves svet, se bo umaknil 
samo z duhovno preobrazbo. 
Naj bo Bog na prvem mestu. 
Trudimo se živeti po njegovih merilih. 
Vse ostalo bo prišlo samo po sebi«.

4.2 Ljubezen kot pot in cilj duhovnega boja

Pot in cilj premagovanja slabosti in grehov tega sveta je brezpogojna ljubezen. Bog je troedina ljubeče ljubljena ljubezen ljubečega Očeta, ljubljenega Sina in ljubezni Svetega Duha. To paradigma za vse ustvarjeno stvarstvo. Sveti Pavel v Pismu Korinčanom (1Korinčanom13) pravi:  Ko bi govoril človeške in angelske jezike, ljubezni pa bi ne imel, sem postal brneč bron ali zveneče cimbale. In ko bi imel dar preroštva in ko bi poznal vse skrivnosti in imel vse spoznanje in ko bi imel vso vero, da bi gore prestavljal, ljubezni pa bi ne imel, nisem nič. In ko bi razdal vse svoje imetje, da bi nahranil lačne, in ko bi izročil svoje telo, da bi zgorel, ljubezni pa bi ne imel, mi nič ne koristi.

Ljubezen je potrpežljiva, dobrotljiva je ljubezen, ni nevoščljiva, ljubezen se ne ponaša, se ne napihuje, ni brezobzirna, ne išče svojega, ne da se razdražiti, ne misli hudega. Ne veseli se krivice, veseli pa se resnice. Vse prenaša, vse veruje, vse upa, vse prestane.

Ljubezen nikoli ne mine. Preroštva bodo prenehala, jeziki bodo umolknili, spoznanje bo prešlo,  kajti le delno spoznavamo in delno prerokujemo. Ko pa pride popolno, bo to, kar je delno, prenehalo. Ko sem bil otrok, sem govoril kakor otrok, mislil kakor otrok, sklepal kakor otrok. Ko pa sem postal mož, sem prenehal s tem, kar je otroškega. Zdaj gledamo z ogledalom, v uganki, takrat pa iz obličja v obličje. Zdaj spoznavam deloma, takrat pa bom spoznal, kakor sem bil spoznan. Za zdaj pa ostanejo vera, upanje, ljubezen, to troje. In največja od teh je ljubezen.

Pavlov slavospev božji ljubezni v pismu Korinčanom je prikladen tudi za izpraševanje lastne vesti. 
1.	Če je Bog na prvem mestu je vse drugo na pravem mestu. Ali smo res polni ljubezni do vseh in ne samo do najbližjih? 
2.	»Ljubezen je potrpežljiva« Ali smo dovolj potrpežljiv do napak drugih in odgovarjamo na slabo z dobrim, se ne jezimo? 
3. »ljubezen je dobrotljiva« So naša dejanja, besede misli res dobronamerni, iščemo v vsaki stvari najprej dobro? 
4. »ni nevoščljiva« - Ali zavidamo drugim njihovo srečo, mir, premoženje, jim ne privoščimo dobrega….? 
5. »ljubezen se ne ponaša«, – Le kdo smo, da bi se ponašali' Ali delamo dobro za vse in ne tako, da levica ne ve kaj dela desnica? 
6. »se ne napihuje« – Ali delamo iz muhe slona, precenjujemo naše delo itd….? 
7. »ni brezobzirna«, – Se oziramo na druge, so nam mar čustva oz. položaj drugih? 
8. »ne išče svojega«, – Ali gledamo samo na svoje koristi, ali se vprašamo, česa nismo storili pa bi lahko? Mnogo dobrega opustili in slabega storili?
9. »ne da se razdražiti«, - Kristus nam daje svoj mir? Ali smo dovolj vztrajni, da ga ohranjamo?
10 »ne misli hudega« . – Ali nam uspe preprečiti hude misli in zla dejanja?
11. »Ne veseli se krivice«, – Si želimo biti pošteni in iskreni. čeprav sebi v škodo?
12. »veseli pa se resnice«. – Ali sledimo Jezusu, ki je pot, resnica in življenje? Kjer vlada resnica je tudi On z nami.
13. »Vse prenaša« - Ali to zmoremo? »Vse zmorem v Njem, ki mi daje moč« Pismo Filipljanom 4,13
14. »vse veruje« – Moč vere je v zaupanju! Ali sebi in drugim dovolj zaupamo?
15. »vse upa«, – Ali se nikoli se ne naveličamo vztrajati v upanju, da dobro zmaga. Upanje ne osramoti!
16. »vse prestane« - Ali verjamemo, da je potrpljenje božja mast?

Zakaj je to samospraševanje potrebno? Ker podobno kot Jezus ljubimo med sovražnimi in maščevalnimi ljudmi. Le kot celoviti in enoviti smo namreč popolni. Le kot duhovno odprti smo dosegljivi, le kot radodarni smo privlačni, le tedaj duhovni zakoni delujejo. Ko ljubimo z vsem srcem, vso dušo, vsem mišljenjem, doživimo zlitje Svetega Duha. 

Krašovec (2017) je prepričan, da je božja ljubezen neminljiva, večna, medtem ko je človeš ka minljiva. Potrebna je vera, da se bo kljub temu, da izgubimo vse, vse dobro izteklo, ker je Bog kot absolutni duh ljubezen sama. Človek se razvija od manjše k večji popolnosti ljubez ni. Duha je mogoče ujeti in zapreti, kar pokaže Platonova zgodba o votlini, Dostojevskijeva Legenda o Velikem inkvizitorju in Gide v romanu Vatikanske ječe. Vendar potem to ni duh, ki veje koder hoče. Le z neomajno vero ohranjamo svobodo duha za odprta srca.

Starogrški izraz Metanoia pomeni preobrat. Gre za transformativno spremembo srca oz. duhovni preobrat oz. konverzijo.  V začetku Evangelija beremo: Čas se je dopolnil in božje kraljestvo se je približalo. Spreobrnite se (gr. μετανοειτε) in verujte evangeliju! (Mr 1,15). Ocvirk (2011) piše, da je ta usmeritev pomembna za spravo tudi v sekularni družbi, še posebej za slovensko družbo. Enako bi lahko trdili za postsekularno družbo. 

Ker se ponovno širi avtokratizem oz. samodrštvo pri vodenju podjetij, šol, političnih ustanov, držav, si poglejmo značilnosti avtokratske osebnosti:
- togo izražanje in slog vodenja, 
- samovolja, nesvoboda in neodgovornost, 
- netolerantnost, obsojanje, krivdenje drugih,
- delajo drugim to, česar ne želijo, da bi drugi njim,
- grozijo in so agresivni v samoobrambi,
- izražanje v jeziku zavračanja, 
- prepričanje v pravilnost in enoznačnost lastnega mišljenja,
-  črno - bela tehnika presoje, stereotipiziranje,
- dokazovanje lastne pomembnosti z nepomembnostjo drugih,
- nepripravljenost na dialog (Adorno, 1950).

Moltmann si zamišlja kot pot do božjega kraljestva tudi učenje demokratične politike. Zato bolj vemo, kakšna avtonomna osebnost ni,  kakor  pa, kakšna  je. Do začetka kapitalizma je človek živel pretežno v  nedemokratičnih  sistemih. Posameznik, ki se podcenjuje, ker  premalo zaupa vase,  je ujet v avtokratske spone  preteklosti  in  zato  vedno znova postaja sredstvo manipulacije drugega. Tako so različne zasvojenosti oz. odvisnosti značilnosti nesvobode kar je razvidno v nizko razviti demokratični (politični) kulturi. Kapital odkriva še nove forme podrejanja oblasti. Zlati velike države kakršne so ZDA, Kitajska, Rusija, Iran,… so avtokratske. Severna Koreja je sicer z geografskega vidika majhna država, ki pa je velika po zunanji moči atomskega orožja. Papež Frančišek sicer poziva k miroljubni politiki brez atomskega orožja.  
  
Simona Bandur (2020) se sklicuje na Evropsko raziskavo, ki je pokazala, da smo Slovenci v EU najbolj narcistični, konformistični, podredljivi in pohlevni. Sovpadanje teh lastnosti kaže na tog, avtoritarni značaj, ki ga je opredelil Adornu (1956). To pomeni, da gre še vedno za prevladujočo kulturo nezaupanja. V krizi se obujajo spomini na stare travme in se ustvar jajo še nove. Vendar pa Slovenci v kriznih situacijah znamo stopiti skupaj in si pomagati vsaj pri medsosedskih odnosih.  

Že v bivši državi Jugoslaviji (1945-1991) smo se spraševali, kaj nas združuje in kaj nas razdvaja. Očitno so postale nacionalistične sile razdvajanja močnejše kot razglašena  bratstvo in enotnost jugoslovanskih narodov. Zato je Jugoslavija kot federativna država razpadla l. 1991. Sedanji predsednik republike Slovenije Borut Pahor s svojo  usmeritvijo k sodržavljanom deluje odlično povezovalno. Iztok Simoniti (2019) izpostavlja evropsko svobodo in demokracijo, kot sopomenki. Sta »najnižji in najvišji skupni imenovalec življenja različnih kultur, jezikov, prepričanj, veroizpovedi. Ta svoboda je največja iznajdba zahodne civilizacije in po njej se razlikuje od vseh drugih civilizacij.« Monopolno-ideološki problem slovenstva je v tem, da slovensko bojevanje zla z zlom ni produktivno, ker vodi celo v nacionalno nesrečo.  Razdvajajo nas ovajanje, tožarjenje, opravljanje, korupcija, klientelizem, klerikalizem, birokratizem, zdraharstvo – intrigantstvo, zavist, sovražni govor, prikrivanje napak, politična korektnost, itd. 
Današnji človek je razcepljen med 1. nihiliste, ki ne priznavajo osnovnih vrednot, 
2. sebičneže, ki prizna vajo le osebne cilje (npr. ortoreksija odvisnosti od zdrave prehrane, fitnes) in 3. vernike, ki ne vedo natančno, kaj je Bog in kdo je. Celo znotraj katoliške cerkve so razcepi na posamezne 'ločine' in na trdo stranko reda (nazaj k 'cerkveni ordnungi') in na mehko vodenje, ki je primerljivo s filozofskim 'šibkim subjektom', 4. med 'lažmi' in  težnjo po resnici.  

Svet je v občutljivem (ne)ravnovesju sil. Razsežnosti zlorab osebnih podatkov so po reakcijah podobne reakcijam na podnebne spremembe, ker jih opazimo šele v ekstremnih primerih. Se da pred njimi zavarovati? Problematično je, kaj popraviti, ker pogosto ne vidimo neposredne povezave med temi posledicami in našim ravnanjem. Goldstein in Quist (2020) dokazujeta, da obstaja hitra in poceni možnost uporabe čistih energij sonca in vetra, s katerimi lahko zmanjšamo količino sproščenih toplogrednih plinov in preprečimo katastrofo podnebnih sprememb. 

Švedska ekološka aktivistka Greta Thunberg je že kot najstnica z romanom 'Naša hiša gori' opozorila na pereč svetovno okoljski problem, katerega del smo vsi. Prosimo Gospoda za  mistično vizualizacijo! Predstavljajmo si na milijarde ozaveščenih ljudi, ki so neomajno zvesti božjim in človečanskim vrednotam večne pomladi 'Novih Nebes in Nove Zemlje'. Ko se bodo odprla vrata v božansko Enost (Eckhartov izraz), bomo vsi vibrirali na frekvencah kolektivne, vesoljne zavesti in bomo kot sleherniki prepevali 'Aleluja, Salvator Mundi, 'Gloria Dei',...

Pravočasno ukrepanje v krizni situaciji je bil že v antiki in je še danes. Že v antiki so vedeli, da pogosto vidi svoje usodne zmote in napake prepozno. Kralj Ojdip v istoimenski Sofoklejevi drami prepozno uvidi svojo zmoto, da je ubil očeta in spal z materjo. Umakne se v Kolon, kjer trpi posledice svojega dejanja. Vsi ga zaničujejo, nekdo mu celo zabrusi, da 'bi bilo bolje, če se ne bi rodil'. To, kar se lahko zgodi posamezniku, celo vladarju, se lahko zgodi tudi ljudstvu in civilizaciji. 

Kot posameznik, tudi človeštvo vključuje nezavedni samouničevalni program. Čim bolje se ga zavedamo, lažje ga obvladujemo. Diagnoz, ki kažejo nanj, je precej. Težava je v tem, da se nekateri nanje ne ozirajo in jih zato ne upoštevajo. Tudi v tem tekstu jih navajamo. Tako Habermas piše o koloniziranju sveta življenja. Hren navaja, da je plenilska ne-kultura je v evropskem novoveškem imperializmu napravila veliko škode na duhu, zato bi bilo treba spomin nanjo 'razstrupiti' z odpuščanjem, potem pa osebno rasti v molitvi in medsebojni pomoči. Ker je tega premalo, se občasno pojavljata razkroj uma in duha. Psevdo-duhovnost se izraža tako, da samozvani guruji s 'priučenimi tehnikami' od udeležencev njihovih tečajev pobirajo denar za seanse in jim vampirsko jemljejo energijo. Ni nenavadno, da je Gospod Stare zaveze uničil Sodomo, ker ni bilo v njej niti 10 pravičnih, nato pa še Jeruzalem, ker v njem ni bilo niti enega. V Novi zavezi Bog pošlje svojega Sina, da bi s svojo nedolžnostjo odrešil grešni svet. 

Že v antiki so vedeli, da se grehi in napake naših dedov 'dedujejo'  skozi sedem generacij. V današnjem svetu visokih energij pa hitreje zaznavamo t.im. učinke 'zamaha metulja' (ang. butterfly effect). Zlasti ljudje na visokih položajih bi morali zelo paziti na to, kakšne odločitve sprejemajo. Vsak izmed nas pa bi se moral aktivno zavzemati za dobro. Potrebno je razumeti in transformirati zlasti slabe vzorce svojih prednikov, da ne bi vplivali še na vnuke.    Vemo, da je konflikt med materjo in očetom škodljiv za otroka. V njegovo dobro naj bi sklenila spravo kot sta jo Jožef in Marija.  

Makarovičeva in Šurc (2019) sta napisala avtobiografijo o priznani slovenski umetnici o Svetlani Makarovič od njenega najzgodnejšega spomina do danes. Poznamo njena dela; poezijo, pravljice, šansone, nje pa ne. Bežanja v otroštvu, iskanja v odraščanju in zavestna odločitev o neizprosni samosti v zrelih letih. Knjiga presega doslej znane stereotipe o Svetlani Makarovič. Podiranje umetnih pravil je dopustno, ne pa zaradi njih tudi podiranje moralnih kriterijev, sicer se to sprevrže v apologijo zlobe. Samota ni že sama po sebi slaba, pač pa osamljenost. 

Svetlana Makarovič s komunističnim simbolom rdeče zvezde ohranja za spomin na slavno zgodovino, čeprav je ne osrečuje. Luciferka (2019) je njena avtobiografija. Zagovarja tudi samomor in sovraži 'licemerje farjev'.  Ni moj namen ocenjevati kakovost njene umetniške dejavnosti. Očitno ni predelala najzgodnejših travm iz otroštva glede na njihovo grozljivost.  Kot nosilka luči (lat. lux, lucis  - luč, ferre - nositi) bi bila lahko kot Jezus 'luč sveta', vendar je kot ateistka na strani zlobe. 

Svetlana Makarovič v svoji drugačnosti rada pretirava. Res je imela težko otroštvo in mladost. Ko pa se je začela gibati v umetniških krogih, se je nehala sukati zgolj po 'podganjih luknjah'. Rada je že kar nesramno oz. brezobzirno iskrena, kar označuje angleški izraz 'frankly'. Vendar pa ni bila izključena iz družbe. Nje same skozi to knjigo (Makarovič, 2019) še vedno nismo spoznali v celoti, vsekakor pa smo jo bolje kot skozi sama umetniška dela. Sama ne govori o zlu, ampak le o težavah.    

Ob Luciferki Svetlane Makarovič se spomnimo, da je naloga postmoderne naučiti človeka razlikovanja dobrih in slabih duhov.  Za to pa rabimo razum, ki omogoči, da preverja, ali je svetloba resnična ali pa gre le za videz, za katerim se skriva prevara. Oznaka hudiča kot Luciferja pomeni lažni nosilec luči. To velja za vse: od odnosa človeka do samega sebe in medčloveških odnosov pa do ključnih strateških družbenih odločitev. Hudič veruje, a ne zaupa in ne ljubi.  Zato je zloben. Njegova 'vera' je krivična, kaznovalna oz. maščevalna. Hudič razbija harmonijo. Neartikulirano globoko v sebi želi biti Bog. Žal pa si to vlogo nasilno prisvaja. Treba je služiti Bogu in bližnjim, ne pa drugih napraviti za hlapce.

Nasproti sedmim smrtnim grehom, kot so pohota, požrešnost, pohlep, zavist, jeza, napuh oz. ponos, stoji sedem vrlin kot so karitativna ljubezen, zmernost, čistost - nedolžnost,  humanost - prijaznost, potrpežljivost, sočutje oz. ponižnost. S premagovanjem svoje grešnosti prihajamo na pot čistosti. Darila Svetega Duha pa so: modrost, razumevanje, nasvet, trdnost, znanje, pobožnost in strah pred Gospodom.

Drugače pristopa k spravljivemu življenju Manca Košir (2018), ki je ob svoji 70. letnici podarila sebi in svetu 70 drobnih, a globokih prisrčnih, sončnih misli. V Mančinem duhovnem svetu izhaja čarobnost njenih besed iz tihotnega ozadja neopisljivi skrivnosti prisotnosti presežnega Boga, s katerim je Manca v nenehnem dialogu. Med svetim in posvetnim, vidnim in nevidnim, svetovi živih in umrlih ni mejá, oplajajo se in se zlivajo v eno – včasih nagajivo, drugič slovesno.

Srčnice so zapisani drobci tega neprekinjenega toka doživljanja. V njih globoki molk neizgovorljivega podaja roko žuborenju smelega izgovarjanja. Delovati iz srca pomeni delovati iz svojega notranjega jedra, iz trinitaričnega sebstva. Vrsto let je vodila razprave o književnih novostih. Na nekaterih srečanjih sem tudi sam sodeloval. Vendar je  najpomembnejše branje Svetega pisma. Na srečo sem nekaj let sodeloval tudi na tedenskem biblijskem maratonu.    

Nasvet TIP – trkajte, iščite, prosite je smiseln, ker Bog že ve, kaj potrebujemo. Jezus v Evangeliju po Janezu 14:6 pove, da je on edina pot odrešitve: »Jaz sem pot, resnica in življenje. Nihče ne pride k Očetu, razen po meni.« Čudoviti dar odrešitve prejmem z molitvijo in vero. »Če želimo prejeti dar odrešenja in spoznati čudoviti Božji načrt za naša življenja, moramo verovati v Jezusa Kristusa.« Janez 1:12 to tudi opiše: »Tistim pa, ki so jo sprejeli, je dala moč, da postanejo Božji otroci.« Tudi v Apostolskih delih 16:31 je jasno zapisano: »Verjemi v Jezusa Kristusa in odrešen boš!« Rešeni smo lahko samo iz milosti, samo po veri, samo v Jezusu Kristusu (Pismo Efeženom 2: 8-9).

Lectio divina je dinamičen, preprost in oseben pristop k branju Svetega pisma, ki sta ga priporočila papeža Janez Pavel II. in Benedikt XVI. Omogoča nam osebno srečanje z Bogom, zvesto in spoštljivo premišljevanje Božje besede, ki je obenem pristno in verodostojno. Vsakemu kristjanu odkriva bogastvo resnice, ki ga prinaša Sveto pismo. Z njo poglabljamo svoj odnos do Božje besede in zaživimo po njenih naukih. Metodo lectio divina najdemo že pri zgodnjih cerkvenih očetih okrog leta 300 po Kristusu. Štiri korake navaja menih Guigo Cartujo že leta 1173. Ti koraki so: 1. Lectio (branje), 2. Meditatio (premišljevanje), 3. Oratio (molitev) ter 4. Contemplatio (zrenje). Ti imajo še dandanes središčno vlogo.

To sicer ni študijska metoda, a nam je vsako dodatno znanje, četudi ni ključno, lahko v pomoč. Pri delu s skupinami se moramo natančno držati strukture premišljevanja, medtem ko pri osebni uporabi to ni tako nujno. Naš cilj je srečanje z Bogom in ne zgolj dokončanje posameznih korakov. Ko torej čutimo, da nas Gospod posebej nagovarja, je pomembno, da se ob tem ustavimo in počakamo. Gre za naslednje korake:
1.  Spoštljivo in molitveno branje določenega svetopisemskega odlomka je temelj vseh nadaljnjih korakov. Zato začnimo z molitvijo in prosimo Svetega Duha, da bi nas »uvedel v vso resnico« (Jn 16,13). Odlomek preberimo pozorno in počasi. Potem se seznanimo s komentarji k lekciji in sledimo še drugim korakom. Misli in besede, ki nas nagovorijo, si podčrtajmo in zapišemo. Zapišimo si tudi vsa vprašanja. Ta odlomek večkrat preberimo tudi naglas. Dopustimo si dovolj časa, da bi tako kar najbolje sprejeli vsebino odlomka. Nato preberimo komentar h koraku 'Lectio' za prebrani odlomek in razmislimo, v čem je podoben in v čem se razlikuje od misli, ki so ob branju odlomka obšle nas same.
2. Meditatio (premišljevanje) poglablja naše razumevanje odlomka in nam pomaga pri odkrivanju njegovega bogastva. V Drugem pismu Timoteju 3,16 lahko preberemo: »Vse Pismo je navdihnjeno od Boga in koristno za poučevanje, svarjenje, za poboljševanje in vzgojo v pravičnosti …« Zato se Svetemu pismu bližajmo v veri in pričakovanju, da nam bo Gospod po njem spregovoril. Lahko nam bo razodel kaj o sebi. Lahko nam bo pokazal kakšen odnos ali vedenjski vzorec, ki ga moramo spremeniti. Lahko nas bo opogumil in nam vlil novih moči po obljubi, ki jo bomo razbrali iz izbranega odlomka.

Prva metoda duhovnega življenja je molitev, ker sami ne moremo prerasti svojih omejenosti. V molitvi Boga slavimo in se mu zahvaljujemo. Veliki duhovni mojstri so ugotovili, da molitev ne sme ostati le na nivoju slavljenja, zahvaljevanja in prošnje. Voditi pa mora k razreševanju notranje konfliktnosti. Boga prosimo za milost in Duha, za moč in luč. Odkrili so dar razlikovanja, zato govorijo o molitvi, ki vodi k razlikovanju duhov. Tudi Schubertova (2013, 20-24) govori o molitvi duhovnega boja. Takšna molitev osvobaja. O tem govori že sveti Anton Puščavnik, oz. sveti Atanazij v njegovem življenjepisu. Takšna molitev usmerja pozornost na notranje vzgibe in prepoznava, kaj v duši prebuja Bog, kaj v njej odmeva iz sveta in kaj vznika iz človekovega srca, iz potreb, egoističnosti in egocentričnosti.

S pomočjo domišljije  si predstavljajmo vsebino odlomka in se vživimo v dogajanje, tako da sami postanemo del zgodbe. Predstavljajmo si, kako dogajanje doživljajo posamezne osebe v zgodbi, prisluhnimo njihovim besedam, opazujmo njihove odzive in si zamišljajmo, kakšni so njihovi občutki. Nenehno se vračajmo k Jezusu. Spoznavajmo ga, veselimo se ga. Dovolimo si, da nas navdušijo njegove besede, dejanja, njegov način odzivanja na dogodke. Sprašujmo se po njih po že predlaganih in samostojnih vprašanjih. Tako se bomo podrobne je seznanili z odlomkom ter z vsem, kar nam želi Bog po njem sporočiti. V molitvi sprašujmo Jezusa, zakaj je nekaj rekel ali storil. Poskusimo razumeti razloge in namene, ki stojijo za njegovim ravnanjem. Vzemimo si čas, da smo pred njim v tišini, da poslušamo in slišimo njegov odgovor. Dovolimo božji besedi, da nam 'nastavi ogledalo'. Ob branju Svetega pisma bolje spoznavamo značilnosti krščanskega življenja in obenem ugotavljamo, na katerih področjih se moramo spremeniti sami. Spoznavamo, kako se Božja beseda navezuje na naše vsakodnevno življenje; na nas osebno, na nas kot del krščanske skupnosti in družbe na splošno. V njej bomo našli obljube in spodbude, izzive, pa tudi zahteve. Če mu bomo dopustili, nas bo Bog hranil in osvobajal za življenje v večji polnosti in pravi človeškosti.
3. Oratio (molitev) odpira prostor za pogovor med nami in Bogom. Po Psalmih vidimo, kako pisec izliva svoja čustva pred Bogom, pa najsi gre za čustvo upanja ali strahu. Bog ceni odkritost, saj pred njim ne moremo skriti ničesar. Besede predloženega psalma so nam pri tem lahko v veliko pomoč. Lahko pa se z našim Jezusom pogovorimo tudi s svojimi besedami. Z molitvijo odgovarjamo na luč, ki jo na naš življenjski slog meče Božja beseda. Tako prinašamo pred Boga vse, kar se dogaja v našem življenju.
4. Kontemplatio (zrenje). Da bi lažje razumeli sporočilo evangelijskega odlomka, nam liturgija prinaša še dve berili. Ob njunem premišljevanju lahko poglobimo svoje razumeva nje besedila in bolje spoznamo, kako naj odgovorimo Gospodu. Kontemplacija je čas intimnega druženja z Bogom. Utihnimo pred njim in ga povabimo k sebi. Uživajmo v njegovi prisotnosti. Preprosto bodimo z njim in se prepustimo njegovi ljubezni. Naj Gospod poživi našo dušo.

Aristotel je ugotovil, da vsebuje vsako živo bitje težnjo k razvojni transformaciji. V tem je njihova duševnost. Gre za spremembo v novi razsežnosti. Negativna transformacija v smislu nazadovanja, minevanja in smrti določenega bitja izgubo njegovih pripadajočih lastnosti imenoval deprivacija (gr. steresys). Aristotelov bog vse stvarnosti je prvi ali negibni gibalec (forma forme). Za Platona in novoplatonike pa ima transformacijsko moč neposredno gledanje boga.  

Temelj gotovosti vere je z za Wittgensteina pojmovna slovnica (Žalec, 2019). Bog sestopa k človeku  (gr. kenosys), človek pa se obrača k Bogu (gr. metanoia).  Učinek spreobrnjenja je izkazovanje nemoči moči in moči nemoči, kar je povedano že v odlomkih Svetega pisma (Lk, 1,47-55) …«mogočne je vrgel s prestolov in povišal je nizke,…«... Pri  tematizaciji slovnice se lahko navežemo tudi na projekt 'generativne transformativne gramatike' Noama Chomskega, ki ga je v letih 1950 začel in pozneje zaradi kritik opustil. Kritiki niso razumeli, da je Chomsky želel splošno slovnico za človeški rodovni jezik. Menim, da ravno sintagma generativne transformativne gramatike pojasnjuje, za kaj gre v krščanstvu. Generativen pomeni rodoviten, ploden, ustvarjalen. V krščanstvu naj bi to pomenilo,  da v hipostatični uniji - temeljni enotnosti Boga in človeka skupaj nastajata, trpita in se ljubita Bog in človek. Brez Boga človek ne bi bil ustvarjen in ljubljen, brez človeka pa Bog ne bi mogel premagati človekovih slabosti kot so grehi,  zla dela in smrt. Človek ni enakovreden Bogu, ker bi bil v tem primeru konkurent, niti ni pred njem, ker bi ga v tem primeru nadomestil, ampak je tisti, ki je z njim relativno soustvarjalen, ko hodi za njim. Zato je potrebna v vseh tradicijah poslušnost, posnemanje, čaščenje Boga.  Šele tedaj človek spregovori pravilni jezik Boga, ko se obrne k njemu. V tej spreobrnitvi (gr. metanoia) je njegova in cerkvena transformacija oz. preoblikovanje za večno življenje.   

Duhovni boj je napor in prizadevanje za zmago dobrega. Napor je lahko jalov ali pa koristen. Kaj koristijo post, molitve in bedenje, če ni miru, veselja, ljubezni in drugih sadov milosti Svetega Duha, ki jih je naštel sveti apostol (prim. Gal 5,22–23)? Duhovni boj dobrega z zlim, ljubezni s strahom, je bipolaren. Začasno se umiri, potem pa se spet kje drugje in drugič pojavi v drugi obliki. Tako je diagnosticiral Girard tudi preganjanje grešnega kozla. Večja stigmatizacija in sovraštvo do določenih skupin ali posameznikov poraja prestrašene ljudi, ki se pričnejo bati svoje lastne sence. 

Cilj naših vaj in duhovnega boja je svobodna nevezanost na lastne strasti. Le v krščanstvu je vir za to svobodno nevezanost Božja človeškost Jezusa Kristusa, Božjega Sina in Sina človekovega. Cilj krščanske askeze ni razvoj lastnih človeških sposobnosti, temveč iskanje poti za sožitje z Bogom Stvarnikom, Odrešenikom in Tolažnikom. Zato je treba vso pozornost usmeriti na Gospoda: »Če kdo hoče priti za menoj, naj se odpove sam sebi, naj vzame svoj križ in hodi za menoj« (Mt 16,24). Zato hvalimo in slavimo Boga vedno in povsod: »Slava Očetu in Sinu in Svetemu Duhu… Blagoslovljen Oče, Sin in Sveti Duh.« S tem ko se usmerimo Nanje, pustimo svoje  skrbi za seboj.
Duhovni boj kristjana navdaja s posebno pozornostjo na medsebojne odnose in na odnos do samega sebe. Duhovna pozornost se najbolje pokaže v sveti evharistiji, pri kateri se sam Bog združi z nami v skupno celoto. Prav v njej vsak doživi, da je »Bog svet tako ljubil, da je dal svojega edinorojenega Sina, da bi se nihče, kdor vanj veruje, ne bi pogubil, ampak bi imel večno življenje« (Jn 3,16). Enost nas vseh pri evharistiji postane stvarno dejstvo. Sveta Cerkev je tako Kristusovo telo, ki se daruje ljudem. 
Smisel duhovnega boja je, da postanemo podobni Kristusu. Sveti Pavel nas spodbuja, da živimo po Kristusu, s Kristusom in v Kristusu, ne da ga posnemamo zgolj na zunaj (Flp 1,21). V boju se preobražamo po podobi, mišljenju in čutenju Jezusa Kristusa. »Čeprav je bil namreč v podobi Boga, se ni ljubosumno oklepal svoje enakosti z Bogom, ampak je sam sebe izpraznil tako, da je prevzel podobo služabnika in postal podoben ljudem. Po zunanjosti je bil kakor človek in je sam sebe ponižal tako, da je postal pokoren vse do smrti, in sicer smrti na križu. Zato ga je Bog povzdignil nad vse in mu podaril ime, ki je nad vsakim imenom, da se v Jezusovem imenu pripogne vsako koleno bitij v nebesih, na zemlji in pod zemljo in da vsak jezik izpove, da je Jezus Kristus Gospod, v slavo Boga Očeta« (Flp 2,6–11). »Moj Oče, če je mogoče, naj gre ta kelih mimo mene, vendar ne, kakor jaz hočem, ampak kakor ti« (Mt 26,39). V njegovi Božji ponižnosti je naša bolna in v strasti ujeta narava ozdravljena kot je svoboda prenovljena. 
De Bono (2018) uči reševanje svetovnih in lokalnih problemov s pomočjo  enostavnega inovativnega mišljenja v zapletenih situacijah. Npr. pri vaji šest klobukov uči, kako smo lahko s konsenzualno sprejeto rešitvijo zadovoljni vsi, če smo le dovolj odprtega duha. Ve, da to ni lahko, ker najdemo veliko alibičnih razlogov za zapleteno razmišljanje, vendar se je treba potruditi za t. im. globinsko učenje (deep learning). Soočeni s situacijami, ki ne nudijo enostavnih rešitev, so se prisiljeni poglobiti vase in poiskati rešitve. To je pravzaprav ohranjanje notranjega človeka, ki nas varuje pred t.im. dataizmom, podatkoslovjem z zbiranjem podatkov in zgolj kratkoročnim, pragmatičnim odzivanjem. V prostranstvih duha in uma še vedno lahko najdemo svoj pristan. Rešitve po božjem navdihu so enostavne. 

»Glejte, so zadnji, ki bodo prvi, in prvi, ki bodo zadnji«. (Lk 13,30) Jezus s tem hoče povedati, da Bog ponuja svoje odrešenje vsem brez razlike. Gorje mu, kdor misli, da ima zaradi tega posebne pravice, ki mu ne bodo priznane. Brezmejna in dobrohotna je božja ljubezen. Jezus tudi pravi »Prizadevajte si, da vstopite skozi ozka vrata, kajti povem vam: Veliko jih bo želelo vstopiti, pa ne bodo mogli« (Lk 13,23-24). Prehod v večno življenje je odprt za vse. Je pa 'ozek', ker je zahteven. Potrebno si je prizadevati, samozatajevati in omrtvičiti lastno sebičnost. Izraz »prizadevajte si!« namiguje na to, kar sveti Pavel imenuje 'boj vere', cerkveni očetje pa 'duhovni boj', oz. 'boj duha'. Brez notranje prizadevnosti ne moremo ničesar dovršiti in izpolniti. Gre za tvoje in moje rojstvo od zgoraj v moči Svetega Duha. Gre za rojstvo v Svetem Duhu do te mere, da lahko skupaj s sv. Pavlom vzkliknemo: »Skupaj s Kristusom sem križan; ne živim več jaz, ampak Kristus živi v meni. Kolikor pa zdaj živim v mesu, živim v veri v Božjega Sina, ki me je vzljubil in daroval zame sam sebe« (Gal 2, 20). To je rojstvo za Božje kraljestvo, ki ga je Jezus opisal kakor gostijo in s tem poudaril skrivnost polnosti in domačnosti v ljubezni, ki je osvojila naše srce. Jezus želi, da bi okusili lepoto Božjih skrivnosti.

Božje kraljestvo je resnična vladavina. »Božje kraljestvo« je v Svetem pismu imenovano tudi »nebeško kraljestvo«, saj vlada iz nebes. (Mr 1:14, 15; Mt 4:17) Med Božjim kraljestvom in človeškimi vladavinami je sicer nekaj podobnosti, vendar pa Bog vlada nad njimi. Bog Oče je Jezusa Kristusa postavil za kralja. Dal mu je več oblasti kot jih ima lahko človeški vladar. (Mt 28:18) Jezus svojo oblast uporablja samo v dobro, saj se je že izkazal za zanesljivega in sočutnega voditelja. (Mt 4:23; Mr 1:40, 41; 6:31–34; Lk 7:11–17) Po Božjem vodstvu izbira posameznike iz vseh narodov, ki bodo iz nebes skupaj z njim »kraljevali [...] nad zemljo«. (Razodetje 5:9, 10). Človeška  kraljestva so minljiva, Božje kraljestvo pa v nasprotju z njimi večno, ker »ne bo nikoli pokončano«. (Daniel 2:44) Vsak, ki ravna po božji volji, lahko postane podložnik Božjega kraljestva, in to ne glede na svoje poreklo ali kraj rojstva. (Apostolska dela 10:34, 35)

Božje kraljestvo svojim vladarjem ne omogoča, da bi bogateli na račun podložnikov. Cilj kraljestva je poskrbeti za izpolnitev Božje volje, med drugim tudi obljube, da bodo tisti, ki ljubijo Boga, večno živeli v raju na zemlji. (Izaija 35:1, 5, 6; Matej 6:10; Razodetje 21:1–4)

Ko bo Bog postal vir vsakega našega dejanja in vsake misli, bomo prešli skozi ozka vrata, ki vodijo v kraljestvo življenja. Zato izbrati ponižnost in skesano srce pomeni izbrati Gospoda Jezusa, ki sam o sebi pravi takole: »Pridite k meni vsi, ki se trudite in ste obremenjeni, in jaz vam bom dal, da se boste spočili. Vzemite nase moj jarem in učite se od mene, ker sem krotak in iz srca ponižen, in našli boste počitek svojim dušam.« (Lk 10,21–22)
Vstop v Božje kraljestvo je mogoč le skozi ozka vrata Jezusa Kristusa. Ozka vrata izražajo modrost, ki prihaja od zgoraj in je drugačna kot modrost sveta in nasprotna čutenju našega mesa. Ta ožina je prehod v čisto duhovno življenje. V Jezusu se znova rodimo. Šele v njem in z njim odkrijemo svoje resnično bitje v obilju življenja, po katerem brezmejno hrepenimo. Milost je večja od greha. Božje usmiljenje je močnejše od zla. Z darom milosti pa ni kakor z grehom enega človeka: sodba, ki je izhajala iz enega greha, se je povzpela v obsodbo, medtem ko se je milost, ki je prišla po mnogih grehih, iztekla v opravičenje. (Rim 5,16). Kakor je greh prišel nad nas po enem človeku – Adamu, prihaja tudi odrešitev po Bogu-človeku Jezusu. 

Postava pa je nastopila zato, da bi se greh pomnožil. Toda, kjer se je pomnožil greh, se je še veliko bolj pomnožila milost, (Rim 5,20-21). Bog miru pa bo prav kmalu strl satana pod vašimi nogami. Milost našega Gospoda naj bo z vami! (6,20), da bi prav tako, kakor je greh kraljeval s smrtjo, po našem Gospodu Jezusu Kristusu milost kraljevala s pravičnostjo za večno življenje. (Rim 5,21). Vendar pa z milostjo ni tako kakor s prestopkom. Če so namreč zaradi prestopka enega mnogi umrli, sta se v veliko večji meri razlila na mnoge milost, ki prihaja od Boga, in dar, ki prihaja od Jezusa Kristusa. (Rim 5,15). Zakaj, če je smrt zaradi enega prestopka zakraljevala po enem človeku, bodo tem bolj tisti, ki v obilju prejemajo milost in dar pravičnosti, kraljevali v življenju po enem, Jezusu Kristusu. (Rim 5,17). Iz nemožnega nastaja možno (Caputo, 2007). Generacija '68 se je tudi zavzemala za hotenje nemogočega, vendar pa to na zgolj človeški način ne more uspeti. 

Realna politika bi morala vedeti, da človekovi osebnosti ni mogoče zagotoviti popolne vnanje varnosti, ker to pomeni totalni nadzor nad njim. Politika konca lahko še zelo dolgo traja, lahko pomeni pogled v preteklost, vendar Zupančičeva (2019) zaključi s skeptično hipotezo, da to morda ne pomeni konca naših težav. Na srečo pa to ni edina politika. Zato bi bilo potrebno odpirati prostor politiki možnega z dopuščanjem posameznikove krhkosti in ranljivosti. To je najgloblje samozavedanje kot preventiva pred škodovanjem sebi in drugim v nevarnem svetu. Jaspers izpostavlja eksistencialne fenomene samote, tveganja in ljubečega boja v neizprosnem odkrivanju lastnih napak. Ta samokritika je v bistvu glas vesti, tenkočutnosti.   Gre za neodpravljivo tragičnost v končnosti. Branje šifer je zanj potrebno ker so šifre znamenja absolutnega.  

Brezpogojna ljubezen je več kot pravičnost izpolnjevanja postave. Človek ni to, kar ima, ampak je to, kar da. Uboštvo je nujni pogoj usmiljenja.  K pravičnosti so ljudje stremeli že od najstarejših časov in je staro- in novozavezna kategorija. Kot Zahej naj bi vsak razdal svoje bogastvo. Tudi pogani lahko slišijo božjo besedo. Paradoksalno je, da je Jezus zaradi 'dvojne pravičnosti' obsojen po krivici. Pravičnost je na strani hudiča. To izključuje ubogega Boga, ki je bogat po svojem uboštvu. Bogataš je postal ubog, da bi mi obogateli po njegovem uboštvu. Evharistija je največji dar. V njej je Sveta trojica. Juda je hotel pomagati Jezusu do oblasti, a ni hotel hoditi za njim.   

Ker se je Jezusovemu nauku nasprotovalo, je bil nenehno izpostavljen preizkušnjam. Tudi 40 dnevni umik v samoto puščave ni bil brez njih. Tihota, puščava, odmaknjenost od sveta menihu puščavniku omogočajo spoznati resničnost o sebi. Sam sebi je ogledalo. Ko se notranjost zbistri, iz nje prihajajo pravi vzgibi. Tako se prične resnični duhovni boj. Vernik se zaveda resničnosti evangeljskih besed, da to, kar omadežuje človeka prihaja od znotraj: hudobne misli, nečistovanja, tatvine, umori, prešuštva, pohlepi, hudobije, zvijača, razuzda nost, nevoščljivost, bogokletje, napuh, nespamet (Mr 7, 20-23). Potrebna je neprestana molitev, premišljevanje, meditacija, post, in nesebično mistično izkustvo, ki se ga doslej ni posebej poudarjalo. Jezus se je večkrat umaknil, da je v samoti molil k Očetu. Vsi potrebuje mo tišino in mir. Tišina med dvema je zgovorna. Lahko pomeni prisilni molk v smislu nesposobnosti pogovora ali pa globoko razumevanje. Prvo je tihota razdora, druga pa je tihota občestva. Samoopazovanje za razlikovanje dobrih in slabih nagibov je obenem pogoj za samokontrolo pri izvajanju dobre prakse.  Tišina je neposredno izkustvo, ki živi iz srca, v srcu in za srce kot Jezus.  
 
Čim bolj se poglabljamo v tišino oz. tihoto Božje besede, tem več uvidov in povezav odkrijemo. Če se iskreno trudimo za prevajanje svetopisemskega razodetja v svoje življenje, to opazimo tudi v našem mišljenju in ravnanju. Čedalje bolj postajamo 'božji', ko našo duhovno stavbo postavljamo trdno na skalo.
4.3 Značilnosti novodobne religije in pojavi novih krščanskih skupnosti                                                                                         

Novodobno religiozno gibanje (new age) je sekulariziran izraz mnogih religij. Duh nove dobe se je 'spočel' že v 19. stoletju, okrepil pa se je v 60. letih 20. stoletja. Nova doba zavrača ekonomizem ekonomske rasti in išče globlje temelje. Novodobna religija je odprta za stare ezoterične tradicije in sodobno psihologizacijo duhovnosti, za azijsko kozmično duhovnost in zahodne zunaj krščanske  tradicije, pa tudi za nekatere vidike krščanstva. Pogosto je porabniško komercialen in plitev. Navadno nabor idej iz različnih virov povezuje na notranje neusklajen, sinkretistični način. 
Novodobna religija je heterogen, pluralen izraz. V njej najdemo elemente 1. vzhodnih duhovnih sistemov, ki imajo budistični, bramanistični in arabske izvor, 2. zahodne mistične (pretežno krščanske) tradicije, 3. zgodovine gnoze (eseni, katari), 4. neopoganskega oživljanja nekaterih staroselskih kultur kot so keltska, mezopotamska, egipčanska, staroindijanska, staroslovanska, 5. raznovrstne joge in alternativne medicine, 6. vključevanja novejših znanstvenih spoznanj  iz kvantne fizike, nevroznanosti, psihologije, antropologije, posebnih duhovnih tehnik,… V zdravstvu narašča  zanimanje za sočutno duhovno oskrbo, ki dopolnjuje medicinsko-tehnične pristope in izboljšuje rezultate zdravljenja. 

Novodobna religija nima ustanovitelja, duhovnega karizmatične ga voditelja. Resnice so nabrane iz različnih verstev tako, da novodobnim vernikom ugajajo. Zanje je vesolje ‘ocean energije’. Zato niso osebno odgovorni za skupno dobro, ampak le za individualno. Zanikajo določene krščanske resnice kot so transcendenca, Bog, Stvarnik, duša, vstajenje.

Temeljna razlika med novodobno religijo  in krščanstvom je v pojmovanju Boga in človeka, med krščansko teologijo (naukom o Bogu-človeku) in posvetno antropologijo (naukom o človeku). New age pojmuje zgodovinski čas kot ciklično,  krožno gibanje. Ciklično pojmo vanje zgodovine  je  usodno, tragično,  žalostno in reinkarnacijsko. Svetopisemsko pojmova nje časa pa je človeški čas v božjem. Zgodovinski čas  je linearen, premočrten, kar vključuje optimizem, ki  pomeni, se gibljemo ‘naprej’ k dokončni združitvi z Bogom. Bog je Stvarnik vesolja in človeka, ki ga je Kristus odrešil in mu na velikonočno jutro nakazal novo nebo in novo zemljo, kjer je  že Vstali in je z njim občestvo svetih.

Novodobna religija razume boga kot kozmično neosebno ljubečo energijo. To je vrnitev k panteizmu boga-narave, v katero se lahko posameznik po smrti, po pogrebu kot raztrosu pepela zlije. To dobesedno pomeni »prah si in v prah se povrneš, kar pomeni v nič. Ena izmed novodobnih razlag  se približuje teozofiji, iz katere veliko črpa, in pomeni zgolj človeško modrost o božanstvu.  Novodobno božanstvo ni Bog razodetja, marveč sad človeškega nebogljenega iskanja, napora in modrovanja. Krščanstvo pa je razvilo svoj nauk o troedinem Bogu na temelju starozaveznega in predvsem novozaveznega razodetja, ki Boga predstavlja kot občestvo Očeta in Sina in Svetega Duha. 

Šri Chinmoj (2018) podaja načrt za preživetje sveta in duše. Njegove meditacije, globoka ljubezen do Boga, mirovna prizadevanja pri OZN ter številne mirovne iniciative že desetletja nudijo navdih in vodstvo stremečemu človeštvu.  Činmoj kot mistik uči, kako zreti Boga. Odsvetuje pa dvomljenje, ker to uničuje dvomljivca in njegovo okolje. Zastopa kontemplativno duhovno držo. Zadeva širok krog bralcev različnih svetovnih nazorov in verskih prepričanj. Sestavki avtorja so namenjeni pripadnikom različnih verstev. Chinmoj (2018) univerzalizira predvsem budistični nauk, verjame v reinkarnacijo, tako da duša v vsakem utelešenju napreduje v višje stanje. Zagovarja  veselo sprejemanje sveta. Zahodnjakom svetuje, da naj se izognejo poskusu, da bi si prilaščali svet in obenem spodbuja Vzhodnjake k uvidu, da 'asketsko umikanje ni rešitev'. Seveda pa se na njegovem primeru da prepoznati, kako deluje sinktretična novodobna brezosebna religija. 

Neal Donald Walsch je še eden izmed popularnih novodobnih gnostikov in mistikov. Kot panteist 'boga ali narave' skuša združiti vse teologije. Vsekakor je karizmatičen, ker privlači množice, vendar pa ne more biti vseveden. Njegova duhovnost ni v službi prenove Cerkve, kar pa krščanska je.  Njegova primarna ikona ni Kristus.  

V novodobni duhovni praksi se posameznik vrti okrog samega sebe in mu zato pogosto drug človek (tudi zakonski partner, roditelj ali otrok) ni pomemben. Krščanska antropologija govori o enkratnem in enem življenju na zemlji in je nato o sodbi, novodobna antropologija pa zaradi neuspešnega zemeljskega življenja uvaja  številne reinkarnacije, dokler se posameznik ne zlije v neosebno božanstvo. Kolektivne odrešitve ne poznajo. Kristjan veruje v ljubezen, dejavno sočutje, dobroto in mu je zato kljub grešnosti uspelo spreminjati  človeštvo oz. družbene strukture. Tragična pomanjkljivost sodobnika je odsotnost agapične in socialne ljubezni. Zato nastane tragična zagledanost človeka vase. Z narcizmom je prežeta tudi t. i. nova duhovnost, ki se napaja iz virov vzhodnih, azijskih filozofij. Poudarek je na 'Jaz se iščem', 'jaz se uresničujem', 'jaz se ukvarjam z jogo' in tako oblikujem novi jaz'. To je po tibetanskem modrecu Trungpaju, duhovni materializem, kot še ena moda na potrošniškem trgu. 

Novodobna religija želi spreminjati samo zavest posameznikov, krščanstvo pa je naravnano k drugemu, k bližnjemu, saj je bil Kristus Bog-človek za druge. Zato je pristno krščanstvo tudi družbeno angažirano in dejavno.  Posebnost 'novodobne religije' je tudi v tem, da obljublja instant srečo, srečo takoj, kar pa je iluzija. Sreča je podarjena tistemu človeku, ki se odloči za poštenost, spravo, brezpogojno ljubezen, dejavno sočutje,  pomaganje drugemu in iskanje dobrega pri drugem. Tudi nova duhovna gibanja so se v tem kontekstu hitro sesedla vase. Poskušala so vstopiti v prostor odsotnega Boga, postala pa  so religija brez Boga ter končala s češčenjem samega sebe.

Novodobna psevdo-duhovnost je postala v dobi individualizma precej priljubljena, čeprav so se sčasoma pokazali stranski učinki in stranpoti. Vsem vejam in smerem novodobne religije je skupno prepričanje, da je samo njihova pot prava. Tolerantnost in sprejemanje drugačno sti sta v novodobnih krogih postali prej izjema kot pravilo. Kadar se odločamo za svojo duhovno pot vračanja k sebstvu, je modro biti zmeren.

Novodobna religija ima več različic. Eklektično združuje krščanstvo z budizmom. Zato nekateri kristjani verjamejo v reinkarnacijo. Novodobne religije se sklicujejo na radikalno spremembo časa. Po astroloških znamenjih bo dosedanji dobi sprtih Rib sledila zlata doba Vodnarja. Pred zapeljivo kačo, osramočenim Prometejem, vsevednim, a Mefistu podložnim Faustom, gnozo nas varuje duh ponižnosti oz. pokorščine. Molimo za to, da ne bi nikdar mislili, da se znamo sami rešiti iz stiske. Nosi druge. Oni bodo nosili tebe. Če si prepričan, da sam sebi zadostuješ, boš kmalu odkril svojo samoto in jezo, ki je v tebi. Samota je strašna. Povsod nas uničuje.

Škafar  (2012) je prepričan, da je new age največje zlo današnjega časa. Sveto pismo pravi: »Varujte se lažnih prerokov, ki prihajajo k vam v ovčjih oblačilih, znotraj pa so grabežljivi volkovi« - (Mt 7,15). V tem zmedenem času jih je čedalje več. Zagovarjajo vrednote miru, medsebojnega sodelovanja, solidarnosti, pozitivne energije. Tako zavajajo predvsem mlade, ki niti ne slutijo, kdaj postanejo odvisni od njih. Zdi se mi, da je prav hrepenenje po 'odrešenju za vsako ceno', glavni razlog za širjenje praznoverja in magije. Mladi se danes hitro navdušijo za razne fetiše, ki naj bi jim prinašali srečo, npr. za kristale s čudežno močjo vplivanja na njihovo življenje. Prav tako new age poudarja pomoč posebnih angelov. Ljudje si želijo privlačne duhovnosti, ki bi nudila vsaj navidezno varstvo potešila hrepenenja po 'nenehni sreči'. Novodobne ponudbe so še posebno privlačne, ker ponujajo osebno srečo brez napora in judovsko-krščanskih moralnih zahtev. Eksoterična popularnost lahke poti (ang. easy way) je hlapljiva. Že Sveto pismo opozarja, da ne smemo graditi svojih ciljev na pesku, ampak na trdni skali.  

Ravnjak (1993, 9) je identificiral štiri tipe udeležencev novodobnih manifestacij: 1. radovedni, 2. vražjeverni, 3. magi in 4. mistiki. Danes se še širi 'industrija duhovnosti' z namenom 'izkoriščanja naivnih duš' in pridobivanja profita. Za novodobnike že anonimno vesolje 'dovolj dobro skrbi za nas', uresničuje naše želje. To spominja na antično pogansko naravo, ki je polna duhov oz. lokalnih bogov.  Samopreseganje, asketizem in spoznavanje lastne povezanosti z vsem vesoljem je štel Arthur Schopenhauer za ključni pomen za etično življenje. 

Tako se množice ljudi hranijo s sinkretistično mešanico različnih verovanj, praznoverij, okultizma, ezoterike, paranormalnih ponudb, ideološkega vegetarijanstva, ideološke ekologije, fanatičnega feminizma in še česa. Že pred desetletji je Anton Trstenjak ugotavljal,  da zahodni ljudje prevzemajo indijsko modrost in njihovo filozofijo, ki je za naše pojme zmedena. Toda zanimivo je, da jih to nič ne moti. Tam ni rešitve, toda trenutno jo iščejo tam in so celo prepričani so, da so jo našli. V krščanstvu imamo globoko duhovnost, pa gremo mimo nje po pravilu, da je sosedov kruh boljši kot domači, čeprav je v resnici boljši domači.' Na številnih mestih pa prav v tem arhaičnem, okultističnem, ezoteričnem, prazno verskem in parapsihološkem terenu išče hitre, nadomestne odgovore na bivanjska vprašanja.' 

Novodobniki bi radi predvsem praznovali, kar je sicer dobro, toda Judje in kristjani imamo vzorec za praznovanje v Svetem pismu, kjer je rečeno, da je Bog šest dni delal in šele sedmi dan počival, ko je delo dokončal (prim. 1 Mz 2,29). Sobota, dan počitka v Stari zavezi, je bila predvsem dan zahvale za ljubezen, ki jo je Bog razodel po stvarjenju in v velikih dogodkih, ki jih je naredil v prid svojemu ljudstvu, in tudi trajni klic k ljubezni do bližnjega, celo tujca (prim. 5 Mz 5,14). To pa pomeni, da sta praznični počitek in češčenje Bogu všečna samo, če ju spremlja socialna pravičnost (ne ubijaj, ne prešuštvuj, ne kradi, ne pričaj po krivem itd.) in ljubezen do Boga in bližnjega. Vse to je še bolj poudarjeno v krščanstvu, kjer je nedelja ‘glavni praznični dan’ (B 106), ki pospešuje ohranjanje socialne pravičnosti in ljubezen do sočloveka. V tej luči je Simon Gregorčič zapel: »Ni praznik, predragi mi, naše življenje, življenje naj bode ti delovni dan«. 

Okultizem se nahaja tudi v osrčju novodobnih religij, ker z njim postmoderni človek napolnjuje praznino smisla, tolaži svojo 'metafizično lakoto', se bojuje proti strahu pred prihodnostjo, zoper potrtost, zoper občutke nemoči. Okultizem je pogosto  patetičen in ponosen. Izvira iz hrepenenja po absolutnem, iz iskrenega iskanja, iz najboljših namenov, ker pa je njegova pot že v začetku napačno zastavljena, pripelje v narcizem in samopoveličevanje. Jezus pa obratno naroča: »Ljubi te drug drugega, kakor sem vas ljubil jaz. Nihče nima večje ljubezni, kakor je ta, da kdo da življenje za tiste, ki jih ljubi« (Jn 15,12–13). 

V prerokbi Nove zaveze beremo: »Duh razločno pravi, da bodo v kasnejših časih odpadli od vere, da se bodo vdajali varljivim duhovom in demonskim naukom takih, ki so hinavski in lažejo« (1 Tim 4,1–2). Pomembno je upoštevati svetega Pavla: »Duha ne ugašajte ... Vse preizkušaj te, in, kar je dobro, obdržite« (1 Tes 5,19–21). Pogumno soočanje z vsem novim, tudi s ponudbo 'new age' naj postane izziv za zavestno pripadnost Kristusu, ki edini pozna prave in celostne odgovore za našo srečo. Sedaj in tukaj je treba razlikovati kakovosti različnih duhov oz. duhovnosti. V novodobni duhovnosti ni prostora za osebnega troedinega Boga in ne za odrešenje v luči velikonočne skrivnosti.

Za kristjane je novodobna duhovnost v vseh različicah izziv za premislek o oblikah oznanjevanja, osebnega evangelijskega pričevanja in posnemanju Kristusovega zgleda. Včasih so nam veselo oznanilo o milosti in odrešenju  predstavljali v duhu prepovedi in zapovedi z grožnjami in strahom. Dolžni smo bližnjim pomagati, da spoznavajo Kristusa kot edinega Odrešenika. Vsakdo ima samo eno življenje, ki ga je dolžan čim bolj polno, smiselno in ljubeče zaživeti. Krščanstvo v nasprotju z novodobnim gibanjem ne potrebuje reinkarnacije.

Zaradi novodobnih prepričanj nek zakonski partner pogosto zanemarja svojega partnerja,  roditelj svojega otroka in otrok svoje starše. Misli samo na svojo ‘samouresničitev’. Tako se da ideal humanističnega psihologa Maslowa izkoristiti na egocentrične, narcisoidne namene, To pomeni, da pripadnost takšnemu gibanju lahko naredi veliko škode medsebojnim odnosom. New age po eni strani ustvarja nove vezi, po drugi strani pa razdira obstoječe vezi. 

Povsod najdemo vire psevdo-duhovnosti. Izdajanje duhovne literature in sodobne popularne psihologije je postalo velik posel.  Široko dostopna literatura, ki nam je na voljo danes skoraj v vsaki knjigarni, trafiki, na bencinskem servisu, je površinska in celo zastira pogled v globino. Stara znanja in resnice postajajo dostopni vsakomur. Vendar prave duhovnosti ni brez trpeče poti v notranje globine. 

Evangeličanske Cerkve v širšem smislu izhajajo iz reformacijskega gibanja v 16. stoletju, ki so nastale na naukih Martina Luthra, Ulricha Zwinglija in Jeana Calvina. Poimenujemo jih kot evangeličanske Cerkve Helvetske veroizpovedi, Kalvinske Cerkve ali tudi reformirane Cerkve. Evangeličanski teološki nauk je utemeljil Luther na štirih glavnih postavkah:
- Sola fide - samo vera pomeni, da si človek prisluži odrešenje samo z vero, ne pa z dejanji.
- Sola gratia - samo (Božja) milost pomeni, da je za odrešenje potrebna samo Božja milost, ne pa posebne molitve in dela oziroma odpustki.
- Solus Christus - samo Kristus. To pomeni, da je osnovna avtoriteta Kristus, ne pa Cerkev ali papež.
- Sola Scriptura - samo Sveto Pismo. Osnova verovanja je le to, kar je zapisano v Svetem Pismu, ne pa tradicija, ki se je izoblikovala v RKC.
Bínkoštno protestantsko gibanje sodi med radikalnejše evangeličanske Cerkve. Po vsem svetu poudarja neposredno osebno izkušnjo Boga po Svetem Duhu. Veliko binkoštnikov je v Latinski Ameriki, ZDA in v nekaterih Azijskih deželah (največ v Južni Koreji). Priznavajo krst po lastni odločitvi s potopitvijo v vodi. Binkoštniki vidijo svoje korenine v evangelij skih  karizmatičnih gibanjih od 2. stoletja do danes. Binkoštne cerkve so se razmahnile zlasti v 20. stoletju. Med  binkoštnike danes uvršča (po različnih ocenah) od 100 do 450 milijonov vernikov ali do 25 % vseh kristjanov. 
Veliko krščanskih cerkva se imenuje po sveti Mariji. Binkoštniki pa Mariji ne pripisujejo velikega pomena.  Izhajajo iz ključne vloge Svetega Duha, natančneje iz imena za krščanski praznik binkošti (starogrško πεντηκοστή ἡμέρα, pentekostē ēmera pomeni 'petdeseti dan'). Praznik se obhaja na 50. dan po veliki noči v spomin na svetopisemski dogodek, ko naj bi se na petdeseti dan po  Kristusovem  vstajenju in v skladu z njegovo napovedjo na učence izlil Sveti Duh, s tem pa naj bi bila ustanovljena Jezusova cerkev. Na ta dan so nekateri učenci izpričali čudežni pojav govorjen je v neznanih tujih jezikih (glosolalija), kar je pogos to znamenje posebnega daru pri binkoštnikih kot tudi v sodobnih karizmatskih ločinah.
V 70. letih 20. stoletja je začela dobivati nova Kristusova sporočila ga. Gabrielle Witek.  Ustanovila je novo religiozno skupnost Pra-krščanstvo, ki ima sedež v Wüttenburgu in se imenuje tudi Univerzalno življenje (nem. Uniwerselles Leben), ker zastopa stališče o svetosti življenja in nenasilju nad živalmi. Zato sodeluje tudi z Društvom proti mučenju živali.  Vključuje tudi reinkarnacijo. To versko ločino imamo tudi v Sloveniji.    

Prakristjani v gibanju Univerzalno življenje uvodno opisujejo bistvo prispevka prerokinje Gabriele Witek (2005), ki v knjižici Zdravljenje z vero nagovarja k smiselnemu življenju tiste, ki želijo doseči skladnost s seboj in s soljudmi, živeti miroljubno in aktivno z drugim in za drugega, doživeti srečo, se približati Bogu in svojemu lastnemu bitju, začutiti trdnost in varnost v lastni notranjosti ter izkusiti moč, ki leži v resnično pozitivno usmerjenem življenju. Marsikomu lahko ta knjiga celo reši življenje.
   
Univerzalno življenje se predstavlja kot zgodnja krščanska skupnost, ki jo preganjajo tiste katoliške in protestantske veroizpovedi, ki izhajajo še iz zgodovine križarskih vojn, preganjanja heretikov, preganjanja Judov in sežiganja čarovnic. Zanje je 'univerzalno življenje'  sinkretistična nova razodeta religija z nekaterimi krščanskimi elementi. Nauk sestavljajo elementi, ki jih teologi imenujejo 'krščanski, hindujski in gnostični', ki pa imajo pogosto nov  pomen. 

Kvekerji (angl. to quake - trepetati) so privrženci verske sekte »Society of Friends«, ki jo je sredi 17. stoletja v Angliji ustanovil George Fox. Kveker  izvira ustanovitelja sekte, ki je učil svoje privržence, naj »trepetajo pred božjo besedo«. Kvekerji so proti hierarhiji v  Cerkvi, kot tudi proti zakramentom, obredom,  duhovnikom  in ostalim cerkvenim uredbam.   Nasprotujejo tudi vojaški službi in zabavljaštvu. Verjamejo, da božje razsvetljenje pride od Boga v vsakega posameznika. Zato so med njihovimi verskimi ekstazami pogosti napadi epilepsije. V Angliji so jih od začetka preganjali. Mnogo kvekerjev se je iz tega razloga izselilo v Severno Ameriko, kjer so pod vodstvom Williama Penna v državi Pennsylvaniji  ustanovili več kvekerskih občin, samostojnih enot, ki so jih vodili občinski starešine in so imele demokratič no ustavo. Z zakonom o strpnosti (Toleration Act) so leta 1689 tudi v Angliji smeli svobodno izražati svojo vero in opravljati svoje verske obrede. Kvekerji so bili eni prvih, ki so se zavzemali za odpravo  sužnjelastništva in za enakopravnost žensk in moških. Za svoje miroljubno delovanje so leta 1947 dobili tudi  Nobelovo nagrado za mir. Danes so pripadniki te verske ločine najbolj razširjeni v VB,  ZDA, Avstraliji in Kanadi. Tipični predstavnik ameriških kvekerjev je John Woolman (1720-1772), ki se je zavzemal za odpravo črnskega suženjstva, za preprosto življenje. Pisal  je o tem, kako ohraniti harmonijo človeštva. Odpovedal se je dobičkom od trgovine. 

Jehôvove priče so pripadniki verske skupnosti, ki ima na celem svetu po lastnih trditvah 8,6 milijona pripadnikov (podatek iz leta 2019). So ena od krščanskih skupnosti, ki priznavajo Sveto pismo z zgolj 39 knjigami Stare zaveze (namesto 46), ker štejejo 7  devterokanoničnih knjig za 'apokrifne', ker baje niso navdihnjene od Boga. Zavračajo tudi temeljne verske resnice iz nicejsko-carigrajske veroizpovedi, ki velja za temeljno vodilo večine krščanskih cerkva. Jehovove priče so najbolj znane po oznanjevanju svoje vere in po revijah Stražni stolp in Prebudite se, ki jih zastonj delijo ljudem. Za Jehovove priče je pomembno, da njihovo verovanje temelji na Bibliji in ne zgolj na človeških domnevah oziroma religioznih veroizpovedih. Na 39 knjig Stare zaveze in 27 knjig Nove zaveze gledajo kot na navdih od Boga in za zgodovinsko točne. Novo zavezo  imenujejo Krščanski grški spisi, Staro zavezo pa Hebrejsko-aramejski spisi. Opirajo se na grške in hebrejske spise. Razumejo jih  dobesedno, razen kjer se iz izrazov oz. sobesedil jasno vidi, da so napisani v prenesenem ali simboličnem pomenu. Verujejo, da so se mnoge biblijske prerokbe že izpolnile, nekatere se izpolnjujejo sedaj, druge pa se bodo še izpolnile.

Napredno krščanstvo goji pristop k krščanski veri pod vplivom postliberizma in postmodernizma. Priznava Jezusa iz Nazareta za Kristusa, Odrešenika in Gospoda; poudarja Jezusovo pot in učenje, ne le njegovo osebo; poudarja božjo neizbežnost, ne le božjo transcendenco; se raje naslanja vseboštvo. To pomeni, da je zanj primarna kontemplativna oz. meditativna praksa in izkustvena vera. Poudarja odrešitev tukaj in zdaj in ne predvsem v nebesih kasneje. Poudarja, da smo pripravljeni za večno življenje, ki je rešeno pekla. Poudarja tudi družbene in socialne vidike odreševanja in ne zgolj osebnih. Socialna pravičnost je sestavni del krščanskega učenja. Sveto pismo razume tudi interpretativno in metaforično, ne pa nujno dobesedno. Boga išče v telesu in ne več v duši. Za napredno krščanstvo je značilno sprejemanje človeške raznolikosti, močan poudarek na socialni pravičnosti in skrbi za revne in zatirane ter skrb za okolje, ker je treba »ljubiti drug  drugega« (Janez 15:17). To jih vodi k spodbujanju vrednot sočutja, pravičnosti, usmiljenja in strpnosti. Sprejema razum, paradoks in skrivnost – namesto slepe zvestobo togim doktrinam in dogmam; homoseksualnost ni nujno grešna. Črpa iz teoloških tokov evangelizacije,  liberalizma, neo-ortodoksnosti, pragmatizma,  postmodernizma, rekonstrukcionizma, elementov teologije osvoboditve in feministične filozofije. Čeprav sta izraza progresivno krščanstvo in liberalno krščanstvo skoraj sinonima, sta gibanji kljub temu, da imata veliko skupnih značilnosti, ločeni.

Novo razumevanje biblijske duhovnosti utemeljuje na zgodovinskih in znanstvenih raziskavah. Osredotoča se na izkušnjo duhovnosti, ki presega dogme in sprejema, da je vera resnična in človeška konstrukcija ter da so duhovne izkušnje psihološko in nevtralno resnične. Neposreden stik z Bogom za napredne kristjane ni nujno krščanski. Vključenost in sprejemanje vseh ljudi ne glede na veroizpoved sta njihovi osnovni drži. 

V okviru 'adventistične Cerkve sedmega dne' se liberalno krilo opisuje kot 'napredne adventiste'. Medtem ko je večina še vedno evangeličanskega porekla, pa je manjšina liberalno krščanska. Zdi se mi, da iz te zasnove izpade trpljenje, križ, etika dolžnosti, greh in božje zapovedi.  

Bahajska vera je univerzalno planetarna. Uči enotnost Boga, ver in človeštva kot prebivalcev Zemlje. Zanjo smo vsi ena družina miru in ljubezni, zato morajo vsi spori, vojne in konflikti prenehati.   

Izraz Staro-Katoliška Cerkev (akronim SKC) označuje krščansko Cerkev, ki izhaja iz rimsko-katoliškega izročila, vendar pa ni polno povezana z RKC. Najbolj znane in najbolj številčne so Starokatoliške cerkve v Nemčiji, Avstriji in Švici. Nastale so po Prvem vatikanskem skem koncilu (1870) na pobudo tistih katoličanov, ki niso hoteli sprejeti koncilske dogme o papeški nezmotljivosti in njegovem dejanskem vrhovnem primatu v Cerkvi. Najostrejši kritik koncila je bil münchenski profesor cerkvene zgodovine Ignaz von Döllinger. S koncilskimi sklepi naj bi bila ogrožena in odpravljena prastara ureditev Cerkve, v kateri ima glavno vlogo škofovska služba. Po novem papež ni več prvi med enakimi, pač pa ima višjo oblast kot vsi drugi škofje. Döllinger se sicer ni želel ločiti od Vatikana, vendar pa je RKC Döllingerja izobčila. Zato so njegovi somišljeniki ustanovili samostojno SKC.

Po tem je bilo ustanovljenih še več Starokatoliških Cerkva (npr. na Češkem, Slovaškem, Poljskem, Hrvaškem, Sloveniji, v ZDA, itd). Večina SKC je danes povezanih v Utrechtsko zvezo. Cerkve iz te zveze so v polnem občestvu med seboj, povezane pa so tudi še z  Anglikansko cerkvijo in z neodvisno Filipinsko cerkvijo.

SKC imajo veliko skupnega z RKC in s pravoslavnimi Cerkvami, saj priznavajo apostolsko nasledstvo, sedem zakramentov:  1. krst, 2. obhajilo, 3. birmo, 4. pokoro, 5. zakon, 6. bolniško maziljenje  in  7. duhovniško posvečenje. Priznavajo nicejsko-carigrajsko veroizpoved v originalni obliki brez dodatka Filioque. A v primerjavi z drugimi krščanskimi Cerkvami priznavajo samo dogme, ki so bile sprejete na prvih sedmih ekumenskih koncilih - tj. pred cepitvijo na vzhodno in zahodno Cerkev. Laikom dajejo več možnosti pri odločanju o cerkvenih zadevah, od leta 1873 ne zahtevajo duhovniškega celibata. Dopuščajo tudi žensko duhovništvo. Prva ženska, ki so jo posvetili v duhovnico, je bila Angela Berlis leta 1996. Dopuščajo razvezo zakonske zveze in ponovno poroko.

Slovenska SKC je bila ponovno ustanovljena l. 2016. SKC Svetega Krištofa s sedežem v Ljubljani cerkveno-pravno spada pod Nadškofijo na Hrvaškem in je najbližja ureditvi RKC.  Duhovniki še vedno lahko mašujejo latinsko ali v slovenskem jeziku. Včasih jo imenujejo tudi Rimsko-Starokatoliška Cerkev, ker zavrača novosti, ki jih je uvedla Utrechtska unija. Unije Rimsko Staro-Katoliške Cerkve zavračajo: žensko duhovništvo, istospolne poroke, duhovniki pa so lahko v celibatu ali pa se poročijo. Uporablja Rimski Pontifikal, Rimski obrednik in Rimski misal, spada pod Staro-Katoliško Nadškofijo na otoku Rabu, in v cerkveno pokrajino (Metropolijo) na Češkem (Nitra). Starokatolištvo je že od začetka ekumensko usmerjeno in dobro sodeluje tudi s protestantskimi verskimi skupnostmi.

Slaba religiozna pismenost je prav tako povezana s slabim razlikovanjem različnih religij in pomanjkanjem iskanja njihove skupne osnove. Pogojena je z naslednjimi dejavniki: 
1. zaradi hitrih sprememb se tudi kristjani počutimo izkoreninjene, 
2. religiozni pouk je v šolah obroben, 
3. marsikatere družine so tako okrnjene zaradi odsotnih očetov, da vere ne živijo niti privatno, 
4. pojav različnih novih religioznih gibanj kaže, da cerkve ne pokrivajo duhovnih potreb, 
5. Razraščanje potrošništva krepi materialistično orientiranost in različne nadomestke, malike. Društva za zaščito verskih in ateističnih čustev kažejo na dogmatske zidove predsodkov (klerikalcev in neoliberalcev) kot dediščina bipolarnega politično kulturnega boja. 

Stanje religiozne pismenosti bi morali sami sproti analizirati in po potrebi 'krpati luknje v neznanju in dezinformiranosti' tam, kjer nastajajo. Religiozno pismenost krepimo v religiozni praksi, s primerjanjem teh praks, s sodelovanji v diskusijah za in proti (lat. pro et contra), ki izostrujejo zavest, ne pa s samo teorijo ali s parcialno politično stranko.  Slaba duhovna pismenost je implicitno že slaba religiozna pismenost. Družbeno dogajanje nas postavlja pred vedno nove skušnjave. 

Svojo religiozno pismenost lahko preverjamo tudi pri vprašanju, kdo so vnebovzeti mojstri (angl. Ascended Maters)? To so tisti 'razsvetljeni duhovi', ki so z razširitvijo svoje zavesti v Kristusovo zavest dosegli Mojstrstvo nad časom in prostorom ter nad samim seboj. Šli so skozi vse izkušnje bivanja v fizičnem svetu in se v obredu vnebovzetja ponovno dvignili v svoj božanski izvor. Ti 'mojstri' so v svoji gnozi že odpravili božjo skrivnost.  

Razlikovanje med duhovnim in verskim je postalo bolj priljubljeno v konec 20. stoletja z vzponom sekularizma in prihodom gibanja 'nova doba'. Avtorici kot sta Chris Griscom  in  Shirley MacLaine sta ga v svojih knjigah raziskovali na številne načine. Paul Heelas je opozoril na razvoj seminarske oz. tečajniške duhovnosti, ki ponujajo  izbiro potrošnikov, ki so zainteresirani  za razvijanje svojih duhovnih zmožnosti.
Med vsemi dejavniki je upadanje pripadnosti organiziranim religijam in rast sekularizma v zahodnem svetu povzročilo to širše stališče o duhovnosti. Izraz 'duhovni' se zdaj pogosto uporablja v kontekstih, v katerih se je prej uporabljal izraz 'verski'. Tako teisti kot ateisti so kritizirali ta razvoj.  
4.4. Odnosi med politiko, duhovnostjo in vero

Vprašanje je, ime česa je politika oz. po čem je politika dobra politika. Priče smo, da se pogosto reducira na pridobivanje in ohranjanje oblasti. Ker državljani to občutijo kot odtujitev, se celo volitev ne udeležujejo. S tem pa izpostavljajo demokratični družbeni red nevarnosti, da se sprevrže v nove oblike diktatur in političnih zlorab. Vprašanje je, ali se politika v zadnji posledici zvede le na dilemo skupnega dobrega ali boja za oblast.

Ulrich Beck (1993, 70) trdi: »V religioznem smislu je tipični pojav postmoderne epohe 'povratek brez povratka' k prvinam prejšnjih religij ali pa izposojanje prvin iz tujih religij, ki tako postanejo kamenčki v mozaiku ›novih duhovnosti‹. To so kamenčki, ki jih zbiramo za ohranjevanje telesnega zdravja, metode individualne in kolektivne psihoterapije v religiozne namene ipd.« Beck (2009, 40) tudi ugotavlja, da nastaja nova mednarodna duhovna kulturo, ki si svoje verske vsebine ter prakso poljubno sposoja iz različnih verskih  in duhovnih tradicij Vzhoda in Zahoda. Nato jih obogati s spremenljivimi psihološkimi modnimi praksami ter si iz njih sestavlja oblike »lastnega Boga«. Ta gibanja predpostavljajo individualno iskanje popolnosti osebnostnega razvoja in bogatenja duše. Posameznikov ne zanimajo več določeni religiozni sistemi, temveč zgolj nekateri nezahtevni deli posameznih religijskih sistemov, ki jih poljubno sestavljajo z namenom osebnostne rasti in doseganja notranjega miru. Posvetne vidike verovanja tematizira tudi italijanski filozof Wattimo. 

Verjetno se bo število 'duhovnih iskalcev svetlobe' zaradi človekove streznitve in priznanja, da brez duhovnih vrednot ne more preživeti ob koronakrizi še povečalo. Danes govorimo že o postsekulariziranem obdobju povratka religioznosti. V našem času se kažejo mnogi izrazi duhovnosti zunaj Cerkve in znotraj nje. Sodobni duhovni iskalci iščejo osebno doživetje, izkustveno duhovnost, mističnost. Potrebno pa je razlikovati med specifično krščanskim in novodobnim iskanjem. Novodobna religija je odprta za stare ezoterične tradicije in sodobno psihologizacijo duhovnosti, za azijsko kozmično duhovnost in zahodne zunaj krščanske tradicije, pa tudi za nekatere vidike krščanstva. Pogosto je porabniško komercialen in plitev. Izbor idej iz različnih virov povezuje na notranje neusklajen, sinkretističen način.  

Pri človeku gre za nepodobno podobnost Bogu, zato je njegova naloga, da podobnost, ki jo vključuje kot po božji podobi ustvarjeno bitje, z versko prakso posnemanja vzora (lat. imitatio Christi) vedno bolj tudi dosega. To terja precej samoodpovedovanja in samopožrtvovalnosti po zgledu popolne komunikacije Svete trojice. V času individualizma bi bili ljudje radi na vsak način inovativni, pa četudi odkrivajo samo 'toplo vodo'. Novodobna duhovna religija skuša biti nekakšen odgovor na krizo duhovnosti, vendar pa jo s poplitvenostjo tudi sama generira. Človek je v odnos z Bogom povabljen, poklican. Za razliko od novodobne religije kristjan razlikuje dobro vero od slabe vere, kakor tudi dobro od zla in zato duhovni boj tudi zavestno bojuje, vendar pa ne tako da bi nasilno ločeval 'zrna od plevela'. 

Humana politika kot sledenje prvotnemu zgledu podarjenosti življenja v smislu služenja drug drugemu bo nujno potrebna, če bomo hoteli ohranjati trajnostni razvoj. Evropska unija (akronim EU) sproti prilagaja ukrepe proti širjenju koronavirusa. Pogosto jo pri tem prehitevajo posamezne države  - članice EU. Potrebno bi jo bilo dograjevati, da bi postala stabilnejša skupnost za vse članice – naš drugi dom z religiozno duhovno-kulturno presežnostjo. 

Papež Frančišek (2018) piše o poslanstvu in posvetni duhovnosti. Prav tako da je vzgoja kot obrt boljša od policijske, ki omejuje, predpisuje, kontrolira. Obrtna vzgoja pa le spremlja in sooblikuje to, kar si gojenec sam želi. Gojiti je treba notranje uboštvo neodvisnosti. 

Če vse to zanemarimo že sledimo tehnološki nevtralizaciji religioznega, ki je v bistvu nihilizacija. Potem je bog komik in, 'je krščanstvo humor' (Kierkegaard), seveda humor nepristnega poplitvenega krščanstva, h kateremu je Kierkegaard že v 19. stoletju štel tudi protestante. Sam se je zavzemal za pristno krščanstvo na osnovi avtonomne osebnosti. Sloterdijk bi to držo imenoval 'kritiko ciničnega uma'. Cinizem je že oblika nihilizma, ker je znamenje ravnodušnosti (ang. apathy, indifference). Pseudo-duhovnost pomeni vrnitev k šibki veri, če sploh h kakšni. Iz tega stanja moramo poiskati lastno pot k 'prihajajočemu Bogu'. 

Politiko realnega konca lahko transformiramo le s politiko sveta življenja, ljubezni in resnice. Svet življenja terja od posameznika ponižnost in hvaležnost. Tudi frustracijo asocialne neenakosti lahko preseže  samo 'neskončno zadolževanje za ljubezen' (Kierkegaard). Udejanjanje ljubezni se dogaja tam, kjer smo pripravljeni na tveganje, žrtve in odpovedovanja 'estetskim oz. hedonskim strastem', kar pomeni rast upanja za nastajanje 'empatične civilizacije' (Rifkin, 2009), kar je ob poplavi utopičnih in apokaliptičnih idej  izjemnega pomena. Empatijo uresničuje vsak, ki povezuje svet v koherentno celoto. 
 
Empatija kot krščanski in posvetni fenomen, je sposobnost posameznika postaviti se na mesto drugega. Tako le-ta zazna in razume oz. se vživi v občutja in razmišljanja druge osebe, vendar se z njo ne poistoveti. Empatijo so v 19. in 20. stoletju teoretsko tematizirale zlasti fenomenologije avtorjev kot so: Edmund Husserl, Max Scheler, Merleau-Ponty, Jean Paul Sartre, ...), psihoanalitiki: Sigmund Freud, M. Klein, Edith Stein, W. R. Bion in  analitični filozofi v navezavi na filozofijo jezika Noama Chomskega. Od 90. let 20. stoletja dalje se tej tematiki vedno bolj posveča tudi kognitivna (nevro)znanost že zaradi naraščanja pojava avtizma, za katerega je značilna odsotnost empatije. Soustvarjanje vključuje duh empatije. V 21. stoletju človek ob 'koncu dela' doživlja tudi konec industrijskega obdobja in se sooča z morebitnim  koncem svoje človeške vrste. Morda je empatična civilizacija edina dolgoročna alternativa za preživetje vrste. 
 
Biti ali ne-biti ljubljen je ob vojnih grozotah ključno hamletovsko vprašanje. Človek je kot izjemno bitje v svetu na način so-navzočnosti, na način nemega in glasnega pričevanja, pripovedovanja zgodb, prenašanja sporočila o (ne)znosnem trpljenju na prihodnje rodove. Brez tega ne bi vedeli, kako faktičnost razumemo po človeško in kako se človeškost reducira na dejstva golega obstoja. Politika naj bi vzdrževala razprtost med gravitacijo in milostjo, med obupava nji in upanju proti upanju. Odprtosti človekove eksistence ustreza odprta, integrativna politika. Današnji politični revanšizem s povračilnimi ukrepi 'zoba za zob' ni v skladu z osnutjem (nem. Stiftung) tu-biti.  Pomeni 'še več iste' oboroževalne tekme v bodočnosti, več zadolževanja, revščine, gorja oz. tega, kar prikazuje prvi stolpec preglednice 2. Zaradi humane politike preživetja pa bi bilo treba uresničevati drugi stolpec.    

Endisti trdijo, da človek ne vzdrži svojega eksperimenta s svetom. V Dostojevskijevi (Dostojevski, 1976) Legendi o Velikem inkvizitorju v svetu brez Boga najde samo smrt. V znanem svetopisemskem motivu Samarijanka pri vodnjaku sreča Jezusa, ki ga ne prepozna. Ta žena prihaja s ponesrečenimi ljubezenskimi odnosi s petimi možmi. Moderna eksegeza pravi, da je bil vrč, s katerim je prišla zajemat, pravzaprav žara za pokojne. S tem se še poglobi dramatičnost njene zgodbe: prihaja, da bi zajela življenje z nečim, kar pomeni smrt. To, kar zajema, bo umrlo in ne bo nikoli nikogar odžejalo; življenje bo vedno bo iztekalo iz nje. Gre za podobo človeštva po padcu Adama in Eve. In to ženo Kristus prosi: »Daj mi piti«. Ona odvrne: »Kako vendar ti, ki si Jud, prosiš mene, naj ti dam piti.« Jezus ji odvrne: »Če bi poznala Božji dar in če bi vedela, kdo je, ki ti pravi: ‘Daj mi piti,’ bi ga ti prosila in dal bi ti žive vode« (Jn 4,10). Ulica, po kateri je Jezus nosil križ, se danes v Jeruzalemu njemu v spomin imenuje 'Via doloroso'. Jezusov nauk  je optimističen, medtem ko je nihilistična religija z endizmom vred pesimistična.
Zato je svetovno etični, solidarnostni okvir (svetovni etos solidarnostnega personalizma) nujen za enotno delovanje skupnosti. Z doslednim uveljavljanjem demokratične participacije vseh državljanov EU bi se lahko izognili marsikateri anomaliji. Evropski parlament je sprejel Resolucijo o evropski zavesti in totalitarizmu (2009), vendar pa EU sodeluje pri akcijah NATO, načrtuje ustanovitev lastne armade, izvaja in podpira sankcije proti Rusiji, prodaja orožje državam v razvoju. 

Politika med posameznimi verskimi skupnostmi predstavlja občutljivo miru. Odnos med kristjani in Judi je v teh zadnjih 50ih letih doživel pozitivno preobrazbo. Brezbrižnost in nasprotja so se preobrazila v sodelovanje in dobrohotnost. Iz nasprotnikov in tujcev smo postali prijatelji in bratje. Nostra Aetate - V našem času je dokument RKC, ki ga je objavil  papež Pavel VI. 28. oktobra 1965.  Ta dokument odpira pot odkrivanja judovskih korenin krščanstva in zavrača kakršnokoli obliko antisemitizma in s tem vsako žalitev, diskriminacijo in preganjanja. Gre za vzajemno poznavanje, spoštovanje in razumevanje med različnimi verstvi. Tudi z muslimani so se odnosi izboljšali. Po ugotovitvah 2. Vatikanskega koncila vsi 'častijo enega usmiljenega, vsemogočnega Boga, Stvarnika nebes in zemlje, ki je govoril ljudem. Vsi se sklicujejo na Abrahama, Jezusa častijo kot preroka, častijo njegovo mater Devico Marijo, pričakujejo sodni dan, molijo, dajejo miloščino in se postijo. Dialog je lahko le odprt in spoštljiv ploden. Vzajemno spoštovanje je pogoj in obenem cilj medverske ga dialoga: spoštovati pravico drugega do življenja, do fizične nedotakljivosti, temeljnih svoboščin, ki so svoboda vesti, misli, izražanja in vere.
 
Vsiljevanje tuje volje privede do nasilja do sebe in drugih. Takšno direktno ali indirektno vsiljevanje nastane zaradi potlačitev, zamer, negiranja realnosti, kadar nočemo vedeti, kako je mogoče slabo komunikacije ali celo sovražni govor preseči z dobro in pozabimo na sočutje in empatijo. Vsiljevanje pomeni, da je človek človeku volk (lat. homo hominis lupus), sožitje pa nas vodi do Boga, tako da ga vidimo tudi drug v drugem (lat. homo hominis deus). Čas blagostanja, medsebojnega razumevanja so v Stari Grčiji označevali kot 'kairos', čas medsebojnih sporov in bojev pa kronos. V Stari zavezi sta to čas šivanja in čas paranja. Oznanjevalci vesele vesti zagovarjamo prednost kairosa pred kronosom.  
V Sloveniji predmet 'verstva in etika' in vzgojni načrt v osnovni šoli lahko pri učencih vzgajata moralni čut ob podpori socialnega okolja družine in drugih ustanov smisla. Upanje, da obstajata moralni čut in 'civilizacijska kompetenca' obvladovanja problemov človeštva, presega strah pred medijsko posredovanimi katastrofalnimi dogodki. Oblastni mehanizmi pogoju jejo brezobzirno (hiper)tekmovalnost za prestiž, neodgovorno ravnanje, strah pred izgubami, (di)strese, zaprtost vase, aroganco do drugih. Vendar pa vsaj nekateri živimo po vrednotah ljubezni, empatije, miru, dostojanstva, samospoštovanja in spoštovanja drugih, sožitja, sočutja, enkratnosti bivanja, medsebojne solidarnostne pomoči, ki so v zasnovi svetovnega etosa in EU, čeprav so v medijih v glavnem anonimni.  
Sociologi skušajo razložiti preživetje civilizacije s civilizacijsko kompetenco. To je 
psihosocialni in kulturni vzorec, ki nastaja, se spreminja in obnavlja s prenašanjem veščin, sposobnosti in znanja iz generacij v generacijo. Sloni na še starejši evolucijski kompetenci, ki jo prepoznavamo kot 'boj za obstanek'. Le delno  vemo, koliko posamezniki lahko prispevamo k razvoju civilizacijske kompetence. Njene definicije so sicer različne, vendar pa je jasno, da naj bi z njo vzdrževali obstoj civilizacije. Civilizacijska kompetenca je 'kulturni zemljevid' vrednot, navad prebivalstva za tehnološki in gospodarski razvoj. Te so tudi v ozadju delovne organizacije. Sociologi izpostavljajo njene štiri lastnosti: 1. delovna in poklicna etika, 2. sposobnost motiviranja in organiziranja, 3. občutek za razlikovanje formalnega in neformalnega, 4. osnovno funkcionalno znanje. Civilizacijska kompetenca ne pojasnjuje le uspešnosti določene organizacijske skupine. Določa tudi nacionalno uspešnost. Pojasnjuje razlike med dosežki nacionalnih ekonomij.  Duhovni temelji te kompetence so v božji milosti in usmiljenju. Že svetopisemski primeri kažejo, kako to deluje. Očitno je, da jo zvestoba božji besedi, medsebojno zaupanje in ljubezen kot sile združevanja krepijo, sile razdvajanja, nasprotovanja, sovraštva pa jo slabijo. Seveda pa je 'civilizacijsko kompetenco' treba razumeti kot človeški zgodovinski čas v božjem času oz. po predvidevanju 'božje države' po Avguštinu.    

Nekateri humanistični in demokratični ideali se sprevračajo iz utopičnih vizij v distopične iluzije. To spodbuja apatijo, strah in upanje. A hrbtna stran 'zapovedanega užitka' (Žižkov izraz) je strah pred izgubo kupcev. V Ljubljani so nastali še novi trgovski centri npr. Alea v Šiški. Protagonisti bolestnih tehnoloških inovacij se bojijo, da bi ljudje vzeli svojo svobodo zares zato robotizirajo celo novinarske članke. Absolutni duh neoliberalizma pogojuje povečevanje neenakosti in orwellovsko prikrojuje informacije za trenutne prednosti. 'Svobod na  izbira' ni svobodna zaradi tesnobe že izbranega. Koronakriza demantira zgolj površno dotikanje že izbrane hrane, TV programov, agencijskih potovanj, partnerskih odnosov,… Ni nenavadno, da Baumanova 'tekoča generacija' ostaja brez tradicionalnih korenin. Verjetno nihče izmed tehnokratov ne bo hotel prevzeti odgovornosti za zapiranje vrat sedanjim generacijam za prihodnost. Življenje je bilo vedno trdo in tragično. Slabo pa je, da današnje tehnične olajšave (ang. facilitations) delajo ljudi krhke, prekarne in neodporne za soočanje z novimi izzivi za trajnostni razvoj (ang. sustainable developement). Totalitarizmi s tanko plastjo demokracije se spretno izogibajo osebni slabi vesti za t. im. 'maščevanje narave' in za neupravičeno poseganje v njeno spontano delovanje. Kljub opozorilom klimatologov in ekologov se še vedno poslabšujejo klimatske razmere. Če bi se človek zazrl vase, bi ugotovil, da mu lastna animaličnost oz. posesivnost škoduje že individualno, kaj šele na ravni vrste.  
 
Kavčič (2019)  pokaže, da so s stališč antropologije, evolucijske teorije iger in vedenjske ekonomije vse trije totalitarizmi nesprejemljivi. Predstavi nam izvirni, zgodovinskemu položaju Slovencev primerno ureditev civilne družbe, ki nam poleg razrešitve korupcijskega vozla odpira tudi povsem nove perspektive družbenega razvoja. 

Bergolio (2013) je bil že kot kardinal prepričan, da je korupcija več kot greh. Papež Frančišek je doslej že večkrat kritiziral korupcijo. Poistovetil jo je tudi s klerikalizmom znotraj RKC. Te akterje spremlja neprestano zavidanje drugim in želja po uničenju objekta, ki mu povzroča tovrstne frustracije. Preganjajo jih paranoidne misli, da drugi čutijo isto glede njih  in želijo ravnati isto kot oni. Zanje je značilno arogantno in ošabno obnašanje. Počutijo se superiorni, vsemogočni, vsevedni, nepremagljivi, nad zakonom itd. 

René Girard je že v antičnih družbah, zlasti starogrški, ugotavljal veliko medsebojno tekmovalnost znotraj iste družine ali poklica. Stari Grki niso so zato prirejali tekme v retoriki, pesništvu, dramatiki, itd.  Danes imajo prednost nenehna gospodarska rast, ki jo spremljajo športna tekmovanja za medalje, prva mesta, znanstveni dosežki za prestiž, najdražje umetnine, nagrade za najboljše predstave, najboljšo hrano, najboljše rezultate učencev na mednarodnih tekmovanjih podoben pomen. Norost hipertekmovalnosti je prirejena najsposobnejšim in je uničujoča za najslabše in najmanj razvite. Tako se neenakost povečuje. Konkurenčnost teh ekonomij se da razložiti z Girardovim konceptom mimetičnega učinka pri iskanju grešnega kozla. Ko ga najdejo, se zadeve začasno pomirijo. Nacisti so ga našli med 2. svetovno vojno v Židih. ZDA in EU sta naprtili sankcije Kitajski in Rusiji, ti dve pa njima.
 
Med duhovne evolucioniste bi lahko uvrstili tudi Renéja Girarda. Vsi konflikti, tekmovanje in rivalstvo izvirajo iz mimetičnih želja. te sprožijo mimetično rivalstvo, ki sčasoma doseže uničujoče stopnje konflikta tako med posamezniki kot med družbenimi skupinami. Te zahtevajo, da nekoga za kaj obtožijo, da bi z mehanizmom grešnega kozla  razbremenili konflikt . Ker ljudje ne morejo prevzeti odgovornosti, da bi samoreflektirano prepoznali svoj del konflikta, se posamezno ali meddržavno združijo, da ublažijo konflikt z umorom tistega, ki ima v konfliktu najmanj podpore. Krivda je pripisana nedolžni tretji osebi, katere umor omogoča ustvarjanje skupne povezovalne mitološke podlage kulture. Freud je umor očeta povzel po antičnih mitih.  
 
Za Girarda sta bili religija in mitologija nujni v človeški evoluciji za nadzor nad nasiljem, ki izhaja iz mimetičnega rivalstva in neenake porazdelitve zaželenih dobrin.  Religija je impulz grešnega kozla usmerila na koncepte satana in demonov. Brez njih bi se povečali človeški konflikti. Girard je religijo videl kot bistveni instrument kohezije, saj je verjel, da je glavni namen svetih besedil končati prakso človeškega žrtvovanja z ritualnim nadrejanjem vedenja.  Girard bi bil manihejec večnega ponavljanja konfliktov, če ne bi predvideval, da se konflikti na neki drugi še neimenovani stopnji umirijo.

Morda bo odslej igral pohlep, ki vodi po Gržanu v hrematizem in po Juhantu v ekonomizem, manjšo vlogo kot jo je.  Žal tudi religiozni sistemi posnemajo obstoječe trende. Prihaja do napetosti znotraj njih. Vedno težje ohranjajo svojo identiteto (Juhant, 2018, 121). Za vsako ceno vzdržuje 'vero v profit'. Seveda je treba delovati v smeri samoobvladovanja in sočutja, vendar pa to ni dovolj. Religiozni predstavniki si z iskanjem grešnih kozlov prizadevajo zagotoviti preživetje v globalnem svetu. Kristus je prekinil model mimetičnega žrtvovanja, v katerem se borijo vsi zoper vse. Bog kot uganka križa ostaja še danes. Bog ne more biti kriv za trpljenje, ostaja pa uganka. Samo Bog, ki ljubeče trpi oz. trpeče ljubi, je odrešilen. Molimo za pravične razmere v svetu. Bližnjemu pomagamo tako, da z njim delimo njegovo trpljenje. Samo Kristus, ki se je čutil popolnoma zapuščenega od Boga, lahko v takšnih trenutkih npr. v Auschwitzu zbuja upanje. Spustil se je v pekel, kar pomeni mrtvašnico, norišnico in tako 'rešuje vse duše, posebno pa tiste, ki so najbolj potrebne Njegovega usmiljenja'.   

Cestnik (2015) tematizira politiko in religijo kot dve razsežnosti človekove dejavnosti. Navaja tri razmerja med njima. 1. Dominacija religije nad politiko in javnim življenjem je bila tipična za arhaične družbe, v katerih je kralj bil tudi duhovnik; danes je ta oblika prisotna v teokratskih islamskih republikah in v ideji totalitarne religiozne države.
2. Tekmovanje religije s politiko in sočasna delitev 'interesnih sfer'; po načelu religiji 'duše' – politiki 'telesa'; značilna za grško-rimski svet in za krščansko dobo; religija in politika rada vzpostavita simbiozni odnos: religija da državi povezovalni smisel (lat. re-ligare = povezati) in moralno motivacijo, država pa religiji privilegije in protekcijo.
3. Dominacija politike nad religijo; marginalizacija religije; značilno za moderne družbe pa tudi za totalitarne režime XX. stoletja, v katerih politično gre čez vse, tudi čez zasebno in osebno. Cestnik (2016) skuša preseči vse tri modele v sodelovanju podobno kot Habermas v dogovorni demokraciji.

Cestnik (2919) v romanu opisuje tri glavne junake, ki jih kljub različnim verskim prepričan jem in odnosu do Rimskega cesarstva združuje avtonomna drža. To tudi njihovim družinam  omogoča preživetje v Rimskem imperiju, ki se spopada z notranje- in zunanje-političnimi pretresi. Ti trije junaki so 1. poganski stotnik, kleni Latinec, ki si po vstopu v pokoj v Petovioni ustvari družino; 2. suženj, nubijski velikan, ki dela v pohorskih kamnolomih in je pripadnik egiptovskega Serapisovega kulta; ter 3. grška trgovska družina iz Nikomedije, ki je obenem prva kristjanka. Cestnik pri tem izhaja iz študij o svetem Viktorinu Ptujskem (po K. 303), ki nakazujejo, da je krščanstvo v Petoviono in v ta del Panonije ter morda tudi Norika prišlo že pred letom 200 s prišleki z Orienta. Morda je ptujsko krščanstvo nastalo najprej na področju današnje Slovenije ob poganski duši. Avtor nam mesto Ptuj rekonstruira dokaj natančno. Tu so obstajali različni vzhodni kulti mitraizma, zgodnjega krščanstva poleg notranjepolitičnih spletk in vpada tujih plemen. Še danes so nerešeni problemi vloge žensk v RKC, odnosi med politiko in religijo ter dialog med različnimi religijami in kulturami.

Po politološko-sociološki razlagi odnosa med religijo in politiko sta Cerkev in država dve  strukturirani organizaciji; prva je zbrana okrog oltarja, druga okrog državne oblasti. Vpraša nje je, ali je že dejstvo, da kdo veruje, tudi družbeno-politično dejstvo. Očitno je imelo prvotno krščanstvo politično moč že tedaj, ko ni imelo nobene vidne politično pomembne vloge v državnem aparatu rimskega imperija. Do socialne moči vere se mora vsaka država opredeliti. Cesar Konstantin jo je razglasil za enakopravno religijo, Teodozij pa za državno religijo. Tudi socializem jo je dopuščal v sistemu ločenosti države in Cerkve. Krščanska religija je bila tedaj zaprta v zakristije. Obsesija Udbe z RKC je bila zato le kot narobe obrnjeno državno odlikovanje za njene 'zasluge za narod'. Danes se kristjanov država boji in jih zato preganja npr. v Turčiji, na Kitajskem. 

Danes so še hujša preganjanja kristjanov kot v rimskem imperiju. Nekateri diktatorji skušajo izbrisati celotne krščanske skupnosti v določenih predelih sveta, kot danes. Tragični dogod ki, ki jih Rahola (2020) sistematično opisuje, bi morali sprožiti akcijo za zavarovanje pravice do dostojnega življenja vseh kristjanov. Kopti, Asirci, Sirijci, pravoslavni kristjani različnih liturgij, protestanti in katoličani danes zelo trpijo zaradi krščanske vere. Kaldejci, ki so jih pripadniki Islamske države umorili, ker se niso hoteli spreobrniti v islam, so postali mučenci, Kopti v Egiptu umirajo v bombnih napadih na cerkve, kristjane v Severni Koreji za vse življenje zapirajo v prisilna delovna taborišča le zaradi njihove vere. To so mučenci 21. stoletja. Kljub obupanim klicem na pomoč preštevilnih preganjanih skupnosti, njihovo trpljenje skriva molk kakor tančica, tako v državah njihovega mučeništva kot tudi na Zahodu, kjer kristjani niso del koncepta 'politične korektnosti'.

Pri Jezusu najdemo le malo napotkov za politično udejstvovanje: spoštujte oblast, plačujte davke, 'dajte cesarju kar je cesarjevega in bogu, kar je božjega', … Jezus nam daje le splošne napotke za kakovostno politično udejstvovanje. Sam se ni ukvarjal z državno ureditvijo. Zato so nekateri sklepati, da je anarhist (npr. Jacques Ellul).

Za perspektivo revne Cerkve je aktualna biblijska zgodba (Jn 6,1-15) o tem, kako se da s skromnimi sredstvi  zadovoljiti potrebe množic in pospraviti ostanke v koš. Množice imajo na voljo le pet hlebov in dve ribi. Jezus pa se za to količino  hrane zahvali Bogu in prične lomiti kruh. Učenci so tako lahko dali kruh in ribe vsem ljudem. In takrat je bilo tam 5 000  mož in še veliko več žena in otrok. Vsi so se najedli. Potem so učenci zbrali, kar je ostalo, in napolnili s tem dvanajst košev! Ekološka kriza nas bo silila k skromnim rešitvam.

Realnost je v postsocialistični tranziciji zelo zapletena in na novo nepregledna, ker so poleg preoblečenih starih odločevalcev nastali še novi, še bolj zvijačni. To aktualizira Heglovo zvijačnost uma, oz. bolje rečeno ne-uma in Teofrastovih značajev, ki so pravzaprav slabi značaji nekdanjih Aten in današnjih svetovnih metropol. Obstoječa mestna realnost je umetna tvorba zaradi zadovoljevanja umetnih potreb kapitala. Na vasi imajo vendarle prednost pristni odnosi.   

Levica je v politiko 20. stoletja prenesla eshatološke poudarke. Roosewelt je l. 1912 publiko nagovarjal v apokaliptičnem tonu. McLuhan je napovedoval, da bomo tudi v prihodnosti razmišljali v dosedanjih obrazcih imperialnih bojev za prestiž, kar se dogaja. V 20. stoletju zaradi dveh svetovnih vojn izstopa arhetip žrtve. 

Iznajdba parnega stroja je v novem veku sprožila industrijsko revolucijo kopernikanski obrat v filozofiji. Ob izumljanju vse bolj  učinkovitih strojev naj bi se ljudje tudi ustrezno moralno in duhovno izboljšali. Ti pa so se namesto vdanosti v minljivost in smrtnost (lat. dies irae) začeli posvečati utopični prihodnosti. Sčasoma je mehanicistična, razsvetljenska paradigma pokazala svoj grdi podivjan obraz. Industrijska proizvodnja spreminja svet zaradi mehanskih posegov subjekta, ki deluje na opazovani objekt od zunaj ne glede na njegove posebne značilnosti, V 20. stoletju nas je totalitarizem z monopolno ideologijo oropal človeškosti do te mere, da se soočamo z eksistencialnim vprašanjem, kaj človeškega nam še preostaja. Današnja vojna žarišča kažejo, da močna imperialistična ozadja vedno znova uporabljajo vlade držav za izvajanje democida.  Šele v holistični paradigmi pa so spremembe odvisne od posebnega pogleda in stališča opazovalca in opazovanca.  

Verjetno smo Slovenci prevzeli razcepljenost (nem. Zerrissenheit) duha od nemškega kulturnega boja (nem. Kulturkampf) v 19. stoletju. Pri nas naj bi bil njegov protagonist dr. Anton Mahnič. Pri zdvomljenju (nem. Verzweiflung), kot sredstvu razdvojenosti, bi bilo treba razlikovati zdrav dvom od nezdravega. Pomembno upanje nasproti prevladujočemu 'sovražnemu govoru' pa predstavlja novo gibanje 'Povežimo Slovenijo'.  

Slovenci danes izkazujemo na duhovnem področju začasno praznino, saj je bila v socializmu tabu tema. V samostojni Sloveniji je vsak dan več literature, ki usmerja k višjim vrednotam človeškega bitja - k samoaktualizaciji, samozavedanju, osebnostni rasti oz. k duhovnemu razvoju. Osebne rasti (ang. personal growth) v socializmu nismo poznali že zato, ker v t. im. brezkonfliktni družbi nismo priznavali notranjih konfliktov. Razne skupine prirejajo predava nja, seminarje in tečaje, na katerih p(r)odajajo t. im. višje znanje. Potrebe po duhovnem razvoju so po eni strani naravne, po drugi strani pa lahko postanejo tudi umetne. Razne priložnostno formirane skupine ne morejo nadomestiti domače pristne skupnosti kot tudi ne občestvene. Očitno je, da tam, kjer ni pristnega srečanja med ljudmi, kjer ni priznanja, kako nebogljeni smo v svojem brezupu zaradi bolečin in trpljenja, tudi ni dosežene ravni bistvene  človečnosti.

Del naše politične kulture še ni domislil vseh posledic, ki izhajajo iz dejstva, da nova, demokratična Ustava Republike Slovenije ne pozna več določila, da je vera samo zasebna človekova stvar. Ne upošteva 10. člena Listine temeljnih pravic v EU, ki pravi: »Vsakdo ima pravico do svobode misli, vesti in vere. Ta pravica vključuje svobodo spreminjanja vere ali prepričanja ter svobodo izražanja svoje vere ali svojega prepričanja, individualno ali kolektivno, javno ali zasebno, pri bogoslužju, pouku, običajih in obredih.« Zato še naprej v duhu stare totalitarne ustavne ureditve razume načelo ločitve Cerkve in države kot načelo, s katerim se vzdržuje pojav vere kot zasebne zadeve. Gre torej za marksistično dediščino, ki je našla svoje nove zagovornike pri prerokih ciničnega individualizma v slovenski različici, katere usoda se na politični ravni kaže v vsej svoji prigodnosti in nezanesljivosti.

V Sloveniji dokaj natančno poznamo število smrtnih žrtev po 2. svetovni vojni na eni in drugi strani, resnica sprave pa stoji ob strani. Slovenci še vedno nihamo med svobodomiselnostjo upora in kolaboracionizmom. Spomenik žrtvam vseh vojn ali Spomenik vsem žrtvam vojn je spomenik, ki ga je 2013 v spomin na padle v vojnah 20. stoletja in vse, ki so bili zaradi njih kakorkoli prizadeti, naročilo Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti Republike Slovenije na podlagi zakona iz 2009. Spomenik stoji na Kongresnem trgu 3 v Ljubljani in simbolno nagovarja vse k miru in spravi.  

France Prešeren s pesnitvami O Vrba, Sonetje nesreče, Krst pri Savici, Glosa, … stoji na strani Hugojevih Nesrečnikov. V Zdravljici zastopa razstrupljene spomine na preteklost in prihodnost, saj jasno pravi, da 'Edinost, sreča, sprava k nam naj nazaj se vrnejo; otrók, kar ima Slava, vsi naj si v róke sežejo, da rojak prost bo vsak, ne vrag, le sosed bo mejak'. Kot so razcepi v 19. stoletju terjali določeno humano utopično vizijo prihodnosti, so jo tudi v 20. in jo v 21. stoletju. Zato je osem mlajših slovenskih pesnikov na 218. obletnico Prešernove ga rojstva 3. decembra 2018  izdalo 'Postmoderno zdravljico' s podobnimi idejami. Iz nje lahko izluščimo misel, da je osnovni problem samozaslepljevanje (ang. self-deception), ker bodo meje in barikade med nami padle šele, ko nam bodo padla bruna iz oči.    

Nekateri obdobje slovenskih razcepov imenujejo mahničevstvo, drugi trdijo, da je ločitev duhov prišla iz Nemčije, tretji trdijo, da je že sam duh Evrope razcepljen. Slovenci smo bili enotni, kadar nam tujci niso vsiljevali svoje volje. Prva samostojna Slovenija se je pojavila po koncu prve svetovne vojne v l. 1918 za nekaj mesecev do ustanovitve države Slovencev, Hrvatov in Srbov (SHS). Medvojna samostojna ozemlja (Črnomelj, 1944, Ajdovščina 1945) so bila enotna. Je pa očitno, da smo imeli v 2. svetovni vojni največ žrtev med civilnim prebivalstvom po lastni krivdi, kar opisuje Jože Možina (2019) v duhu enoumja, enostranskega pravičništva oz. »logike ideje Enosti«.  S stališča EU smo po »Resoluciji Evropskega parlamenta z dne 2. aprila 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu« Slovenci žrtve treh totalitarizmov kot so nacizem, komunizem in fašizem. 

Za Slovenijo je značilno površno krščanstvo. Črnič (2007) je proučil vrsto indikatorjev podpovprečne vernosti na Slovenskem. Ugotovil je, 1. da je molitev najbolj razširjena oblika prakticiranja vernosti slovenskih katoličanov. 2. Priljubljenost RKC ni visoka, ko gre za oceno njene ustreznosti današnjemu času. 3. Primanjkuje tako intrinzične kot ekstrinzične motivacije zanjo, kar je v nasprotju z bosanskimi muslimani. 4. Slovenski verniki se niso  pripravljeni žrtvovati za bližnjega.  V tem pogledu zaostajajo za skupino srbskih pravoslav nih kristjanov. 'Globoka religioznost' (Tošev izraz) je zelo visoka le pri 11 % slovenskih anketirancev in pri 20 % anketirancev iz primerjalnih držav. Tudi Flere in Klanjšek (2007) dokazujeta, da lahko govorimo o 'votlosti vernosti na Slovenskem'. Površinsko in skeptično naravnanost slovenskega vernika je Črnič (2005) ugotavljal tudi v primerjavi s prisotnostjo različnih dimenzij religioznosti med študenti iz petih različnih religijskih okolij (Slovenija, Hrvaška, Srbija, BiH, ZDA (Alabama) in Japonska,...

Ob tridesetletnici samostojne Slovenije je SAZU 15. marca 2021 objavila Izjavo o slovenski spravi. Z Izjavo seznanili tudi predsednika republike g. Boruta Pahorja. Predvidoma bo Akademija junija izdala tudi zbornik Slovenska sprava, v katerem bodo objavljeni prispevki referentov z lanskega  posveta  Slovenska sprava. Ta dokument prizna stanje razdvojenosti, partikulariziranosti interesov zaradi nizke stopnje medsebojnega zaupanja in politične kulture, ozke lojalnosti (mi in drugi) in enosmerne komunikacije kot posledice enoumja. 

Nekateri imajo še razne pomisleke in ugovore zoper ta dokument, ki je prvi po 30ih letih osamosvojitve Slovenije. Toda dokler se ne bomo po osnovni predpostavki spravili z Bogom in z drugimi (sodržavljani), sprava kot cilj ne bo dosežena. Kristjani smo že večkrat molili za slovensko spravo in bomo še v prihodnosti. Slovenski spravi je namenjeno tudi narodno svetišče cerkev Marije Pomagaj na Brezjah. Jezus ni zaman rekel svojim učencem 'svoj mir vam dam'. Potrebovale pa bi ga tudi narodne in mednarodne skupnosti. Ni nenavadno, da naslednja Spravna molitev izraža tudi hvaležnost Bogu.    
 
Krščanska Spravna molitev poteka takole: 
Bog bodi hvaljen.
Hvaljeno bodi njegovo sveto ime.
Hvaljen bodi Jezus Kristus, pravi Bog in pravi človek.
Hvaljeno bodi ime Jezusovo.
Hvaljeno bodi njegovo presveto Srce.
Hvaljena bodi njegova predragocena Kri.
Hvaljen bodi Jezus v najsvetejšem oltarnem Zakramentu.
Hvaljen bodi Bog Sveti Duh, Tolažnik.
Hvaljena bodi vzvišena Mati božja, presveta Devica Marija.
Hvaljeno bodi nje sveto in brezmadežno spočetje.
Hvaljeno bodi njeno slavno vnebovzetje.
Hvaljeno bodi ime Device in Matere Marije.
Hvaljen bodi njen prečisti ženin sveti Jožef.
Hvaljen bodi Bog v svojih angelih in svetnikih.

Bibličen pomen hebrejske besede za mir - 'shalom' izraža obilje in blaginjo, ki se izpolni v Mesiji, knezu miru. Danes je bolj razširjeno sodobno, psihološko pojmovanje miru kot notranje skladnosti. A nemir je v življenju lahko pomemben dejavnik rasti. Gospod daje drugačen, globlji mir, kot ga daje svet. Če pomislimo na oborožene spopade, vojne, se te končajo na dva načina: s porazom na eni strani ali z mirovnimi pogodbami. Zgodovina je žal nenehen niz mirovnih pogodb, ki jih prekličejo naslednje vojne ali pa se te preobrazijo na drugačne načine in v drugih krajih. »Tudi danes se vojna po koščkih bije na več področjih in na različne načine. V dobi globalizacije, ki jo poganjajo predvsem ekonomski in finančni interesi, si lahko mislimo, da mir enih ustreza vojni drugih. 

Karel Gržan razglablja o možnostih preseganja polarizacije sveta. Zanj polarizacija  ni zgolj politično-kulturni, ampak še prej ekonomsko profitni problem. Zato tudi ni značilen le za Slovence, ampak gre za svetovni problem naraščanja neenakosti med ljudmi. Gržan (2017) meni, da civilizacija, ki se zapira in ograjuje, propada. Hudobec nam rad laska, sprva vse ponuja, potem pa vse vzame. Najraje ima, da se s tem sprijaznimo, ker nas tako najlaže premika. To, kar izsiljujemo ali dobimo izsiljeno ni duhovno. Gre za poslanstvo služenja in služenje poslanstvu. Iz Gržanove 2. knjige (2017) je razvidnih vseh sedem grehov postmodernega kapitalizma kot so: pohota, požrešnost, pohlep, zavist, jeza, lenoba, napuh oz. ponos. Sedem krščanskih vrlin pa je: karitativna ljubezen, zmernost, čistost, človeškost, potrpežljivost, sočutje in ponižnost. 

Gržan (2016, 2017) gradi na upanju, da četrta industrijska revolucija, ki je v bistvu informacijska, z učinki robotike in pametnih naprav ne bo uničila človeško osebo, ker se ne sme pustiti nadomestiti s strojem brez duše. Očitno to informacijsko revolucijo neizogibno spremlja drastično zmanjševanje števila delovnih mest. Zmanjšale so se možnosti za dobro in dostojno zaposlitev, kar s slabšo socialno zavarovanostjo vodi do rasti neenakosti in revščine v vedno več državah. Tako se jasno kaže potreba po novih podjetniških modelih, ki bi bili zmožni uporabljati napredne tehnologije tako, da bi vsem omogočili dostojno delo, da bi podpirali in utrjevali socialne pravice ter da bi zaščitili okolje.

Sociolog Baumann izhaja iz dejstva, da je etični občutek solidarnosti zgodovinsko pred razprtijami, spori, razdvajanji. Seveda smo nagnjeni tudi k prisilnemu ponavljanju travm, k (samo)uničevalnosti, vendar pa bi morali te svoje 'negativne strani' osebnosti disciplinirano obvladati, da se ne izrodijo v vsakdanjo infantilizacijo, dramatizacijo, demonizacijo, oz. absolutizacijo partikularnih interesov. 

Slovenci smo znevrotizirani. V svoji duševni majhnosti se hitro počutimo ogrožene, zato so konflikti vaba za medsebojne obtožbe v imenu nekakšne grandiozne monopolne ideologije. Na takšna samozaslepljevanja z njimi bi morali nenehno pozorni, da bi se jih lahko izognili.  

Demokracija je lahko način reševanja družbenih problemov na osnovi razvoja demokratične politične kulture kot njene kulturno-komunikacijske podlage. Sem sodi pošten dialog z medsebojnim spoštovanjem vseh partnerjev, empatijo, obojestranskim poslušanjem, oblikovanjem  skupnih sklepov, odpuščanjem napak sebi in drugim. Ne smemo kloniti pod pritiski, da 'nam vera v sebe ne bi bila vzeta'. Ne smemo si odvzeti dostojanstva, človeškega in socialnega kapitala. Šele na osnovi opiranja na lastne sile (fr. forces propres) lahko premagamo težave. Tako lahko gojimo prizanesljiv odnos do skupne zgodovine, v kateri nam nič človeškega ni tuje in postane vse ne- ali pre-človeško s koronakrizo nepotrebno. V imenu tehnokratske ideologije je lažje robotizirati domove (za ostarele), kompjuterizirati otroke in mladino, veliko teže pa je nositi breme odgovorne svobode, da se ne bi izjalovila v zgolj 'prostovoljno suženjstvo' (La Boetijev izraz).  

Urbanija (2020) govori o naši 'notranji duhovni moči', ki je moč intelekta, strasti in čustev. Izvira iz enosti med človekovim bistvom in Bogom. Človek izhaja iz brezmejnega oceana božjega, svetega, brezmejnega, absolutnega. Mistična duhovna moč je zlivanje božjega in človeškega, kar je Gadamer imenoval 'zlitje horizontov'. Večina se ne zaveda svojih duhovnih moči, kar učinkuje tako, kot da je ne bi imeli. To je prikrajševanje za bistveno razsežnost samega sebe, kar zadeva vpliv nase in na druge. Različni integrativni projekti 'padejo v vodo', ker se z razcepljenostjo osebnosti in nacionalnih učinkov poslabšuje interaktivna komunikacija. Duhovnih iskalcev oz. iskateljic z varovanjem naravnega okolja je danes še premalo, da bi izboljšali kakovost civilizacije.   

Papež Frančišek se v 'Okrožnici Vsi smo bratje' (2020, 177) zoperstavlja politiki korupcije, neučinkovitosti, pomanjkljivemu spoštovanju zakonov. Zavzema pa se za politiko, ki temelji na dostojanstvu in ni podrejena financam, kajti »trg sam ne rešuje vsega«. To so pokazali že polomi kot posledice finančnih špekulacij (2020, ibidem, 168). Poseben pomen zato prevzemajo ljudska gibanja: »socialni pesniki« in »hudourniki moralne energije«. Ti morajo biti vpleteni v socialno, politično in gospodarsko sodelovanje. Na ta način bomo po Frančišku lahko prešli od politike »do« revnih k politiki »z« revnimi in »k politiki revnih« (2020, ibidem, 169). Ob prevladi gospodarske razsežnosti bo naloga OZN v tem, da bodo predlagali idejo 'družine narodov', ko bodo delali za skupno dobro, za izkoreninjenje revščine in za varovanje človekovih pravic. Z neutrudnim zatekanjem k »pogajanjem, dobrim storitvam in arbitražam« morajo Združeni narodi spodbujati moč zakona pred zakonom moči z dajanjem prednosti večstranskim sporazumom, ki bolje ščitijo tudi šibkejše države (2020, ibidem, 173-175).

Papež Frančišek je prepričan, da se morajo politiki prizadevati za skupno dobro, voditi pa jih morajo 1. pravičnost, 2. enakost, 3. spoštovanje, 4. iskrenost, 5. poštenost in 6. zvestoba. Spomni na »blagre politikov«, ki jih je predlagal preminuli vietnamski kardinal Francois-Xavier Nguyen Van Thuan. Dober politik je 1. dosleden, 2. verodostojen, 3. sposoben poslušalec, 4. pogumen ter 5. si prizadeva za edinost in korenite spremembe.

Tudi sama RKC očiščuje zgodovinski spomin. Zgodovinarji pogosto mitizirajo stvarnost. A treba si je temeljito spraševati vest, da bi, kot je poudaril Janez Pavel II., »prepoznali deviacije preteklosti« in »ponovno prebudili svojo vest pred kompromisi sedanjosti.« Sveti oče je prosil odpuščanja za »razdeljenosti med kristjani, zaradi uporabe nasilja, ki so ga nekateri izvajali v službi resnici, ter za drže nezaupanja in sovraštva do pripadnikov drugih religij.« Leta 2004 je ugotovil, da »s časom Cerkev, ki jo vodi Sveti Duh, vedno bolj živo prepoznava, na kakšen način naj bo skladna« z evangelijem, ki zavrača nestrpne in nasilne metode, ki so v preteklosti iznakazile njeno obličje.

Že obe realni politiki bratstva sta se v zgodovini izjalovili, ko sta se začeli in končali z nasiljem. Francoska revolucija 'enakosti, bratstva in svobode' je prešla v jakobinski teror. Jugoslavija je razpadla v vojni v letih 1991-95. Papeževa 'Okrožnica Vsi smo bratje' (2020) pa nas vodi do globljih krščanskih temeljev kvalitativne značilnosti nove politike krhkih posameznikov v njihovi neodpravljivi negotovi končnosti in skrbi za njihovo in skupno dobro, ki jih delno najdemo tudi v Rifkinovi utopični empatični civilizaciji. Z  avtentično komunikacijo bi izvrševali 'življenje v resnici'. Gre za demokratično politiko 'od spodaj navzgor', od sočutja z revnimi in bolnimi do državnih načrtov. Ti papeževi napotki so v času slovenske razklanosti še bolj pomembni kot Postmoderna Zdravljica osmih slovenskih pesnikov (3. december 2018).   

Verska svoboda je ena izmed temeljnih človekovih pravic in ustavno zagotovljena pravica. Obsega pravico do svobodne izbire, spremembe ali neizbire vere, svobodo izražanja in neizražanja verskega prepričanja ter svobodo, da vsakdo, sam ali skupaj z drugimi, zasebno ali javno, izraža svojo vero v bogoslužju, pouku, praksi in verskih obredih ali drugače. Pri nas enakopravno delujejo naslednje verske skupnosti z naslovi sedežev: 

1. Katoliška Cerkev Ljubljana, Ciril Metodov trg 4 Juran Kanellopulos M., 
2. Judovska skupnost Slovenije Ljubljana, Tržaška cesta 2, 
3. Srbska pravoslavna cerkev Metropolija Zagrebško – Ljubljanska, Ljubljana, Prešernova cesta 35.  
4. Islamska skupnost v Republiki Sloveniji Ljubljana, Grablovičeva ulica 14, 
5. Krščanska adventistična cerkev Ljubljana, Njegoševa cesta 15,  
6. Jehovove priče – krščanska verska skupnost Kamnik, Groharjeva ulica 2,  
7. Skupnost za zavest Krišne Ljubljana, Žibertova ulica 27,  
8. Svobodna katoliška cerkev Ljubljana, Linhartova cesta 64, 
9. LECTORIUM ROSICRUCIANUM Mednarodna šola Zlatega rožnega križa Ljubljana, Celovška cesta 280,  
10. Cerkev Jezusa Kristusa svetih iz poslednjih dni Ljubljana, Šišenska cesta 48, 
11. Univerzalno življenje Ljubljana, Celovška cesta 87, 
12. Združitvena Cerkev Škofljica, Dolenjska cesta 419, 
13. Skupnost Baha'i Slovenije Ljubljana, Bohinjčeva ulica 8, 
14. Ordo Templi Orientis Ljubljana, Kotnikova ulica 21, 
15. Makedonska pravoslavna skupnost v Republiki Sloveniji »Sveti Kliment Ohridski« Ljubljana, Hruševska 43d, 
16. Krščanski center Nova Generacija Ljubljana, Stegne 3,  
17. Mednarodna krščanska skupnost Log pri Brezovici, Cesta v Lipovce 20,  
18. Budistična kongregacija Dharmaling Ljubljana, Pavšičeva ulica 41,  
19. Hinduistična verska skupnost v Sloveniji Ljubljana, Derčeva ulica 41,  
20. Krščanski Center Ljubljana, Ljubljana, Ob železnici 18,  
21. Raeljanska religija v Sloveniji, Ljubljana, Dunajska cesta 106,  
22. Slovenska muslimanska skupnost, Ljubljana, Kotnikova 5, 
23. Čezvesoljska Zombi cerkev blaženega zvonjenja, Vrhnika, Zaplana 74,  
24. Evangelijska krščanska cerkev, Ljubljana, Gozdna pot 1A,  
25. Verska skupnost enakih možnosti – VSEM Ljubljana, Hranilniška 7a.

5. Naše sposobnosti za sprejemanje in spreminjanje in sprejemanje podobe sveta

Naše potenciale oz. talente postopno razvijamo z motivirano vadbo in učenjem v različne inteligentnosti in kompetentnosti za obvladovanje problemov, konfliktov ali reševanje vsakdanih nalog glede na zastavljene cilje. Na to se navezujejo tudi tipi zaznavanja VAKOG in tipi mišljenja. Ker pa nimamo vsi enakih potencialov in posledično tudi ne kompetentnosti, se razlikujemo tudi po tipih osebnosti in kulture.  Glede na antropološko shemo človeka, ki smo jo razložili v 1. poglavju, v tem poglavju analiziramo duhovno inteligenco in duhovnega vodjo.    

Poznamo t. im. Oetingerjevo molitev iz 18. stoletja: »Bog, daj mi sproščenost, da sprejmem stvari, ki jih ne morem spremeniti. Daj mi pogum, da spremenim stvari, ki jih lahko spremenim. Daj mi modrost, da bom razlikoval med tem dvojim«. Ta molitev znana tudi kot 'Serenity prayer' predstavlja pogosti začetek vsakega sestanka skupin za samopomoč v programu anonimnih alkoholikov ali na duhovnih vajah.  Žal pa Marxova in Engelsova 11. teza o Feuerbachu (Marx, Engels , 1971, 359, 362) apelira le na spreminjanje sveta: »Filozofi so svet samo interpretirali, gre pa za to, da ga spremenimo.« Pri Bellingerju smo videli, da je treba stanje stvarstva najprej sprejeti, če želimo še karkoli spremeniti.
  
Če bi razumeli neverbalno govorico našega telesa, ki je jezik občutkov ugodja ali neugodja do bolečin, bolezni, bi mu ustregli z ustreznim ravnanjem. To se zdi zelo naravno, je pa težko, ker nismo vsi kinesteti, ki izhajajo iz lastnih občutkov. Znan je zaznavni sistem, ki ga označujemo z akronimom VAKOG (v-vizualni, a – avditivni, k – kinestetični, o – olfaktorični oz. vonjalni, g – gustatorični oz. okušalni). Govoriti in poslušati je treba svoje srce. Kdor živi iz srca, živi iz duše. Heidegger, ki je izhajal iz poslušanja biti, kar je v krščanstvu poslušanje Boga, pravi: »živi z vsem srcem, ker gre skozenj naše življenje.« Na to predpostavko se navezuje doživljajska pedagogika, ki jo je v Sloveniji pred 2. svetovno vojno zastopal Stanko Gogala.    

Howard Gardner (1995) je razvil teorijo o devetih različnih inteligentnostih. 
1. Jezikovna inteligentnost je sposobnost učinkovitega besednega izražanja in razumevanja kompleksnih besednih sporočil. Vključuje občutljivost za pomen besed in za različne funkcije jezika (npr. prepričevanje, razlaganje). Uporabljamo jo pri branju, razumevanje in pisanju besedil. Izhaja iz starogrške definicije človeka kot govorečega bitja (gr. zoon logon ehon). 
2. Logično-matematična inteligentnost je sposobnost abstraktnega logičnega (induktivnega in deduktivnega) sklepanja npr. pri znanstvenem raziskovanju. Tradicionalna racionalna inteligenca ustreza logično-matematični.  
3. Prostorska inteligentnost temelji na tvorbi vidnih predstav o poteku ali videzu stvari (barva, oblika, postavitev ...). Ta inteligentnost vključuje dobro orientacijo  v prostoru z  oceno razmerja med predmeti v prostoru. Uporabljamo jo npr. pri vožnji po mestu, risanju, oblikovanju različnih materialov, ... 
4. Glasbena inteligentnost je sposobnost ustvarjanja in poustvarjanja glasbe, prepoznavanja melodij in sledenja ritmu. Ljudje, ki imajo visoko razvito glasbeno inteligentnost so izjemno občutljivi na barvo, ritem, trajanje in glasnost zvokov, hkrati pa imajo tudi izjemen občutek za vibracijo. Glasbena inteligentnost se izraža pri igranju instrumentov, petju, skladanju.
5. Telesno gibalna inteligentnost temelji na spretni uporabi telesa, nadzorovanja in koordinacije telesnih gibov. Uporabljamo jo pri usklajenem gibanju (šport, plesu), pa tudi pri ročnih spretnostih. 
6. Medosebna inteligentnost se kaže v sposobnosti razumevanja drugih ljudi in uravnavanja medčloveških odnosov. Odraža se v spretnosti pri navezovanju stikov in v komunikaciji  z drugimi ljudmi, kot sposobnosti razumevanja njihovih težav, motivov in čustev ter v učinkovitem odzivanju na vedenje drugih. Nanjo je apeliral Martin Buber, ki je zagovarjal primarni pomen  sposobnosti dialoga. Kategorija vmesnosti (nem. das Zwischen) je za našega humanističnega misleca Deana Komela osnovna. Blizu tega koncepta vmesnosti sta tudi Habermasova aktivna komunikacija (ang. active communication) in Levinasova etika pred obličjem drugega. 
7. Znotrajosebna ali avtorefleksivna inteligentnost je sposobnost zavedanja in razumevanja lastnega doživljanja in vedenja. Ljudje, ki imajo visoko izraženo avtorefleksivno inteligent nost, razumejo vzroke in posledice lastnega doživljanja, čustvovanja in vedenja ter imajo dobro razvito  samokontrolo. Takšne osebe poznajo svoje močne in šibke točke. Na potrebo po razvijanje tovrstne sposobnosti je opozarjal ameriški psihiater William Glasser (2005). Po njem se imenuje tudi slovenska osnovna šola, ker uporablja njegove vzgojne metode. 
8. Naravoslovna inteligentnost je sposobnost sistematičnega opazovanj, razumevanja in natančnega razlikovanja naravnih in umetnih vzorcev ali sistemov. Teoretično uporablja kavzalno mišljenje, praktično pa jo rabimo  pri prepoznavanju in klasificiranju rastlin, mineralov, živali. Uporabna je tudi pri vrtnarjenju, ribolovu. Zanimivo je, da Gardner in Goleman ne prideta prek različnih intelektualnih sposobnosti do duhovne inteligence oz inteligentnosti.   
9. Eksistencialna inteligenca za iskanje smisla življenja in odgovorov na vprašanje, od kod prihajamo in kam gremo. Ta je še najbližje duhovno-religiozni inteligenci, ki pa je sam ne opredeljuje. 

Daniel Goleman (1997, 2010) kot najpomembnejšo za plodno, empatično življenje in duhovno inteligenco, ki sta jo opredeljevala Marshall in Zoharjeva (2000, 2006) kot duhovni kapital, ki omogoča fleksibilno odločanje doma, v šoli, podjetju, itd. Naravoslovna inteligent nost vključuje reševanje naravoslovnih problemov. Naknadno je Gardner dodal še ekološko inteligenco, ki pomeni občutek za podnebne spremembe in prilagajanje naravi v smislu sonaravnega bivanja. 

Če bi razumeli neverbalno govorico našega telesa, ki je jezik občutkov ugodja ali neugodja do bolečin, bolezni, bi mu ustregli z ustreznim ravnanjem. To se zdi zelo naravno, je pa težko, ker nismo vsi kinesteti, ki izhajajo iz lastnih občutkov. Znan je zaznavni sistem, ki ga označujemo z akronimom VAKOG (v-vizualni, a – avditivni, k – kinestetski, o – olfaktorični oz. vonjalni, g – gustatorični oz. okušalni). Govoriti in poslušati je treba svoje srce (lat. cor ad cor loquitur). Kdor živi iz srca živi iz duše. Heidegger, ki je izhajal iz poslušanja biti, kar je v krščanstvu poslušanje Boga, pravi podobno kot Pascal: »živi z vsem srcem, ker gre skozenj naše življenje.« Na to predpostavko se navezuje doživljajska pedagogika, ki jo je zastopal pred 2. svetovno vojno Stanko Gogala).    

Lindahl (2008) nam z združitvijo navdihujočega besedila in kontemplativnih ilustracij razkriva tri bistvene lastnosti globokega poslušanja kot so: 1. tišina, 2. razmislek in 3. bivanje v sedanjosti. Z njihovo pomočjo spoznate, da se ključ do zdravih odnosov in duhovne preobrazbe lahko skriva v nečem tako preprostem, kot je zmožnost poslušanja. Sčasoma se lahko naučimo, kako govoriti iskreno iz srca, kako se pogovarjati pogumno in sočutno in kako si izostrimo zavedanje in tenkočutnost, da bi dobili priložnost globoko prisluhniti ljudem z drugačnimi stališči. Razlikujemo poslušanje po 1. namenu sogovornika, 2. po vsebini njegovega sporočila in po tem, 3. kaj sami lahko na to odgovorimo. Največkrat poslušamo le vsebino glede na to, kar lahko odgovorimo, kar pa je premalo za dialog. Rosenberg nas uči miroljubne komunikacije.    

Po l. 2000 je Evropska komisija izpostavila še 8 področij ključnih kompetenc za vseživ ljenjsko učenje. Ta so: 1. komunikacija v maternem jeziku, 2. komunikacija v tujih jezikih, 3. številska predstavljivost in 4. informacijska in komunikacijska kompetenca v matematiki, 5. IKT v naravoslovju in tehnologiji, 6. učenje učenja, 7.  inovativnost in podjetnost, 8. kulturna zavest in izražanje. To so izhodišča za kompleksno globalno civilizacijsko kompetenco na kozmopolitski osnovi. Velik korak za človeštvo bo, ko se bo človek bolj kot do sedaj naučil univerzalne komunikacije. Tega pa Evropska komisija ne omenja. Te kompetence naj bi tako kot inteligence in veččutne zaznave (VAKOG) razvijala t. im. 'kompetenčna šola'. Vendar pa šola z zapiranjem in začasnim odpiranjem vrat učencem v času koronakrize ni kos celovitemu doseganju pedagoških ciljev. Če bi bilo krščanstvo sprejeto v Ustavo EU kot temelj Evrope, bi dobila svoje mesto tudi religiozna kompetenca.  
 
Seveda so Gardnerjeve inteligence povezane s kompetencami komuniciranja. Duhovna kozmična kompetenca  naj bi bila najbolj vseobsežna. Doslej je prevladovala enostranska birokratizacija z brezdušnimi pravili, ki onemogočajo dobro komunikacijo. Ameriški antropolog David Graeber (2017) je bil temeljit antropološki kritik našega časa. Skušal je razložiti, zakaj se birokratizacija pravil povečuje in ne zmanjšuje. Zapletena nepreglednost pravil najbolj koristi kapitalu, ki na ta način uhaja omejitvam javnega nadzora. Po drugi strani  Chomsky, Noam Klein, papež Frančišek, itd. zastopajo stališče, da bo treba cilju podnebne čistosti podrediti vse naše odnose.  

Zoharjeva je raziskovala judovski misticizem, hinduizem, islam, sufijske pesnike, dokler ni odkrila kvantnega vakuuma v smislu prvinske energije, ki je osnova vseh religij. To jo je vodilo k duhovni inteligenci, ki je zanjo pred katerokoli religijo. Žal pa takšen fizikalni bog ničesar ne odrešuje.  
Splošna raven duhovne inteligence je zaradi prevladujočih učinkov novih tehnologij zelo niz ka. Živimo v duhovno otopeli kulturi, za katero so značilni materializem, preračunljivost, ozkosrčnost, individualizem, odsotnost pravega smisla, pomanjkanje domišljije, pomanjkanje predanosti, itd. Za zahodno kulturo so značilne težnje k takojšnjim učinkom, k materialnosti in k sebični manipulaciji s stvarmi. V današnjem zapletenem in kaotičnem svetu nastaja potreba po novem tipu voditelja, ki ga Zoharjeva (2018) imenuje kvantni, ker je sočuten kot Jezus in zna voditi učence od spodaj navzgor.
 
Zaradi socialno-ekonomske neenakosti ni lahko nuditi pomoč tistim revnim, bolnim in ranjenim, ki so jo najbolj potrebni. V času pandemije je strah blokator dobre komunikacije, o kateri je zlasti v  komunikativnih in socialnih vedah  že marsikaj znanega, vendar pa je malo uveljavljenega v praksi. Prizadeta je zlasti neposredna komunikacija z bližnjimi. Dobro bi bilo, če bi že mladi spoznali svetopisemsko Jezusovo zgodbo o Usmiljenem Samarijanu (Lukov evangelij 10:25–37). Takšnih Samarijanov je manj kot bi jih bilo potrebnih, ker nimamo vsi enako razvitega občutka empatije. V svetu in pri nas je problem usihanje humane medicine. So pa še nekateri manj znani in bolj skriti pogoji dobrega sporazumevanja, ki vplivajo na kakovost medsebojnega razumevanja, vendar o njih ne govorimo in jih tudi ne gojimo. Ni vse stvar 'ustanov smisla kot so družina, šola, cerkev, kot to trdi sociolog  Lukman, ampak je to zadeva še prej naš intimni odnos do sebe, drugega in sveta. 

Po  Marshallu in Zoharjevi (2000) pomeni biti kreativen, strpen, sposoben spreminjati pravila in situacije, spraševati se, kdo smo in od kod. Življenjski smisel posameznika povezuje duhovne vrednote. Za Marshalla in Zoharjevo je obstoj duhovne inteligence dokazan v psihologiji, antropologiji in kognitivni znanosti. Duhovna inteligenca je zmožnost za ustvarjanje in doživljanje smisla, vizij in vrednot. Omogoča nam, da lahko težimo k tistemu, o čemer sanjamo. Danah Zohar in Ian Marshall (2006) sta vpeljala koncept duhovne inteligence (angleški akronimi so SQ), ki je pred razumsko (IQ) in čustveno inteligenco (EQ) in je sinteza obeh. Avtorja predlagata, da najprej napravimo seznam omejitev, ki smo si jih sami postavili. Nato jih poglejmo v luči tega, kako jih je presegel kdo drug npr. kateri izmed svetnikov ali Jezus sam. Namesto da bi ubrali omejujočo pot strahu in dvomov, agresivnosti, si prizadevamo, da se bomo življenjskih lekcij naučili samozaupanje po zgledu pogumnih npr. Antigone, Sokrata, Jezusa Kristusa. Sama opredelitev duhovne inteligence pa še nič ne pove o opisovanju stopenj raznih konceptov duhovne evolucije, ki jih bomo spremljali v naslednjem poglavju. 

Zohar in Marshall (2006) izpostavljata naslednja posvetno duhovna načela upravljanja organizacije podjetja in našega življenja: 
1. načelo samoorganiziranja, 
2. načelo omejene nestabilnosti, 
3. celovito pojavljanje po načelu prepletanja notranjih delov, ki niso ločeni eden od drugega,
4. načelo prilagodljivosti, po katerem se uči iz lastne prihodnosti, načelo razvojnih mutacij, 
5. načelo raziskovanja lastne prihodnosti in ustvarjanja v skladu z njo, 
6. načelo vnovične presoje glede na spremenjene zunanje okoliščine, 
7. načelo urejenega kaosa. 
Togost, ki je bila tako značilna za avtokratsko vodene ustanove, se umika inovativnim podjetjem. Podjetnost je zaželena lastnost sodobnika. V finskih šolah jo učijo tudi v šoli. Ta načela so vsebovana v 12ih lastnostih duha kot so 1. spontanost, 2, vizija, 4. občutek povezanosti, 5. sočutje, 6. neodvisnost od polja, 7. odgovorno utemeljevanje svobodnih odločitev, 8.  sposobnost preoblikovanja, 9. spraševanje zakaj, 10. korektivno učenje iz napak, 10. skromnost, 11. pozitivna naravnanost in 12. poklicanost za služenje. To so obenem pogoji nastajanja in funkcioniranja duhovne kulture. 

Današnja kompetenčna javna šola je premalo 'organizacija smisla' zato, ker ji manjkajo duhovne vrednote, življenjski smisel in modrost. Seminarje duhovne inteligence vodijo trenerji (coachi). Coaching kot trening vodenja in samovodenja) je celo ena od študijskih smeri na vodilni evropski poslovni šoli (MBA), na švicarski univerzi v St. Gallenu. Tam se lahko bodoči vodja za 67 tisoč švicarskih frankov poldrugo leto uči razvijati svojo duhovno inteligenco. Udeležba naj bi zagotavljala uspeh, ki vključuje tudi večje prihodke. 

Trening duhovne inteligence temelji na prepričanju, da premore vsak človek duhovno inteligenco, ki jo z vajo lahko aktivira in izuri. Že pri majhnem otroku zaznamo nesebičnost in altruizem. Otrok hoče npr. odraslemu pomagati odpreti težka vrata, čeprav sluti, da njegova moč ne zadošča za pomoč. Zohar in Marshall (2006) predlagata, da si odgovorimo na testna vprašanja in tako ugotovimo kakovost svoje duhovne inteligence. Npr. na vprašanje: »Recimo, da zadenete na lotu milijon evrov – kaj boste naredili z njimi?«  Vprašani izbira med tremi odgovori: 1. lahko bi koga obdaroval; 2. ne ve, kaj bi storil; 3. kupil bi si drage stvari. Vsaka izbira označuje duhovno usmeritev vprašanega. Zdi se, da je duhovno inteligenco težko ugotavljati teoretično. Duhovna inteligenca se prej izrazi v spontanem delovanju po intuitivnih uvidih v kriznih situacijah kakor pa po dogovoru. 

Darja Kobal Grum in Janek Musek (2009) dokaj široko in sistematično razlagata probleme in pojmovanja motivacije s stališča bioloških, bioevolucijskih, psihodinamskih in vedenjskih perspektiv, ki so pred fenomenološkimi in humanističnimi razlagami. Poglabljata  se v kogni tivne teorije, pri čemer se zadržita pri sodobnih kognitivnih perspektivah motivacije, kot so socialno-kognitivni pristopi, cilji, ideali in vrednote ter sebstvo in samopodoba. Vrednote implicirajo verovanje zastopnikov v njihovo uresničitev pa naj bodo to ljubezen, pravičnost, sreča, napredek,… Kakršno zaupanje vanje imamo, takšna je motivacija. Pogrešamo pa duhovno religiozna razsežnost motivacije, ki je le implicitna.  

Bojan Žalec (2019) je v okviru prireditev Socialne akademije izpostavil problem pristnosti kot bistva človeka. Ta pristnost ni enostavno prenosljiva iz enega kulturnega okolja v drugega, kot tudi ne iz enega prehodnega obdobja v drugo, zato je potrebno vseživljenjsko učenje po dolžini (ang. lifelong learning) in po širini (ang. lifewide learning). Še vedno je aktualno Ozvaldovo razlikovanje med zakoreninjenci in izkoreninjenci v določenem okolju. Migranti so tisti, ki niso nikjer doma. nekateri se sploh ne morejo prilagoditi na novo okolje, drugi pa potrebujejo daljše obdobje prilagajanja.     

Socializacija je vseživljenjska, ker poteka od začetka prvega do konca našega tretjega življenjskega obdobja zato se socializacija in realnost kot njen produkt nenehno spreminjata. Prva socializacija otroka je družini, druga pa v šoli. Poteka v vseh ustanovah družbenega življenja. 

Transformacijska šola je lahko javna ali zasebna vključno z zasebno katoliško. Razlika med njima je takšna kot med posvetnim in Svetim duhom, tako da se javna spreminja v skladu z duhom časa, druga pa po Svetem duhu. Veliko predmetov imata skupnih. Cilji pa so delno različni. Katoliška pedagogika nima pred seboj le lika državljana, ampak predvsem človeka kristjana. V javni šoli so učenci o različnih religijah le obveščeni npr. pri pouku verstva in etika in sociologija, v katoliški šoli pa krščanstvo živijo. Transformacijsko šolo prepoznavam pod različnimi imeni kot so šola mišljenja oz. kognitivno šolo, šolo kakovosti, Summerhill, šola Willliama Glasserja, itd. Koncepti transformacijske šole so nastali znotraj transformacijskih konceptov pedagogike, ki so sledili premiku iz mehanicistične v holistično paradigmo znanosti.  

Pečjakova in Koširjeva (Pečjak, Košir, 2002) zagovarjata tezo o psihosocialnem pomenu pedagoških situacij kot socialno funkcioniranje učencev v razredu. To korelira z učno uspešnostjo posameznih učencev in razreda. Sklicujeta se na rezultate tujih in domačih empiričnih raziskav. S pomočjo  različnih modelov in teorij bolje razumemo značilnosti socialne povezave učencev v razredu. Osamljeni učenci so pogosto manj uspešni, zato je učenje na daljavo manj uspešno. Avtorici tudi analizirata tudi samousmerjeno – avtoregulativno učenje z načini spoprijemanja oz. soočanja s problemi. To pa že zadeva različne načine reševanja konfliktov.  

Sveti duh omogoča komunikacijo med različnimi religijami tako kot so se lahko so sporočila Svetega duha na Binkoštni dan ljudje, ki so govorili različne jezike, razumeli vsak v svojem jeziku. Jezus ni verski reformator. Tako kot je Staro zavezo dopolnil, je tudi druga verstva dopuščal le, da niso nastopala zoper njega.     

Vprašanje socialne realnosti si zastavljamo zaradi možnosti funkcioniranja solidarnostne etike. Atomarni individualizem nas od nje oddaljuje. To je hiba 5. stopnje 'strive drive' sistema evolucije, ki izpostavlja privatno motivacijo nad vse druge. 

Čačinovič Vogrinčič (2010) analizira pomen razvoja in uporabe jezika na področju social nega dela v praksi. V socialnem delu nastaja nov avtonomen jezik, ki dobro ubesedi ravnanje v procesih pomoči skozi soustvarjanje iz etike udeleženosti in perspektive moči. Avtorica predstavi sistemsko teorijo socialnega dela Petra Luessija, ki jo poveže s sodobnimi, postmodernimi koncepti socialnega dela v delovnem odnosu, ki povezuje spoštljive in odgovorne zaveznike (socialne delavce) in izvedence. Avtorica meni, da v znanosti nasploh in v socialnem delu še posebej potrebujemo spoštljivo ravnanje in disciplinirano dosledno uporabo jezika socialnega dela v teoriji in praksi. Argumenti v podporo tej tezi so: 1. jezik ubesedi način ravnanja; 2. jezik socialnega dela  je spoštljiv jezik soustvarjalcev v procesu pomoči, ki temelji na perspektivi moči in je pomemben v sooblikovanju skupnih projektov v sodelovanju z drugimi strokami.

Socialna realnost je med solidarnimi, ki v nekaterih komunah obstaja, nekaj drugega kot pa (a)social na realnost med potrošniki, ki jih porablja družbeno-ekonomski in politični sistem za svoje zamegljene  namene. T.im. novi človek zaradi svojih slabosti  prehitro postane poslušen novim gospodarjem. Ne uspe mu sprejeti odgovornosti in krivde za svoja nemoralna dejanja kot so pokazali tudi Milgramovi psihološki poskusi s študenti in drugimi respondenti (Milgram, orig. 1974, 2009). Izvajal jih je že v času sojenja Eichmanu v Jeruzalemu. Podobno je Golding v romanu 'Gospodar muh' opisal, da se poljubna skupina polarizira na gospodarja in podložnike. Tako oblastneži uspejo oblast skoraj vedno tudi prevzeti. Pred cca 70imi leti je poljski pesnik in kasnejši dobitnik Nobelove nagrade Czesław Miłosz v knjigi Ujetniški um (1951) z metaforo tablete Murti-Bing razložil, zakaj je veliko poljskih intelektualcev ponotranjilo sovjetsko ideologijo in sprejelo sovjetsko okupacijo Poljske. 

Dejavne idejno-duhovne in socialne vrednote izhajajo iz značilnosti občestva. Med posamez niki občestva se razvije »topel in prisrčen, prijateljski odnos. Vsak se zaveda, da  njegovi tovariši doživljajo podobno. Ta duhovna skupnost jih združuje tudi socialno. Iz takega socialnega odnosa izvirajo tudi socialno pozitivna dejanja. Žal se tega danes zavedamo manj kot smo se nekoč. 
Psiholog Philip Zimbardo je napravil preizkus, kako spremeniti ljubeznive študente v kaznovalne arbitre. V standfordski kaznilnici so študentom naključno razdelili vloge kaznjencev in paznikov. V nekaj dneh so pazniki postali tako nasilni in sadistični, drugi pa klečeplazni ali uporniški, da je moral eksperiment prekiniti, da so se izognili telesnim poškodbam.  V človeku sta sili ljubezni in sovraštva. Če druge ne krotimo sami ali pa državni organi, izbruhne na dan ob prvi provokaciji. Najhujša pretnja je kolektivni egoizem. S tega vidika Saintgermainska pogodba iz l. 1919, sklenjena po koncu 1. svetovne vojne med zavezniki in Avstrijo po 1. svetovni vojni ni prinesla trajnega miru, ker je nastala 'v živem pesku sebičnosti'.  

V 'Pouku gostom in gostitelju' Jezus pravi nasprotno: »kajti vsak, kdor se povišuje, bo ponižan, in kdor se ponižuje, bo povišan in bo deležen božje časti«. Motiv se ponovi v Jezusovem prikazanju in govoru na Gori: Blagor ubogim, ponižnim, zaničevanim, ki nimajo, ne morejo, ne štejejo, njihovo je nebeško kraljestvo (Mt, 5:1–7:29 Lk, 6:17–49).  Govor na gori je Jezusovo življenjsko vodilo, ki ga živi v polnosti in nam kaže pravzor sina in brata.  Jezusove  besede so zdravilo za naše bolezni. Dilema, ki se ob tem odpira, je enostavna: ali slediti logiki gospostva ali pa mentaliteti ponižnosti. 

Po Havlu (1994) so ideologije, sistemi, aparati, birokracije, umetniki, jeziki in politični slogani v modernem svetu nakopičili edinstveno zloveščo oblast, ki je pritiskala na posamez nike in prikrajšala tako vladajoče kot vladane za njihovo vest, za njihovo zdravo pamet in naravni govor, in s tem tudi za njihovo dejansko človeškost. Havel predvideva nastajanje »informirane, nebirokratske, dinamične in odprte skupnosti.«  Ta  vzpostavlja  polis,  namesto politike monopolne ideologije. V civilni iniciativi vidi moč nemočnih.  Le trdo življenje odpira pot v prihodnost, medtem ko 'neznosna lahkost bivanja' v socializmu ali kapitalizmu to prihodnost skrajšuje.  

Opravljamo eksistencialne izpite iz dialektike izgubljanja in pridobivanja življenja, ki je globlja in bolj skrivnostna kot si to običajno predstavljamo. Opisal jo je Jezus,  ki je rekel svojim učencem: »Če hoče kdo iti za menoj, naj se odpove sebi in vzame svoj križ ter hodi za menoj. Kdor namreč hoče rešiti svoje življenje, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel. Kajti kaj koristi človeku, če si ves svet pridobi, svoje življenje pa zapravi? Ali kaj bo dal človek v zameno za svoje življenje? Sin človekov bo namreč prišel v veličastvu svojega Očeta s svojimi angeli in takrat bo vsakemu povrnil po njegovem delu.« Mt 16,21-27).

Ophuls (2011) priznava utopičnost trajnostnega razvoja. Vprašanje je, če bomo dosegli vsaj vzdržnega (ang. sustainable future). Zagovarja tezo, da človeštvo plove na industrijskem Titaniku, ki ga poganjajo naglo kopneči fosilni ogljikovodiki. Tej ladji bodo sodili neizprosni zakoni termodinamike in nepopustljive biološke in geološke omejitve, ki nas začenjajo privijati v svoj smrtni primež. Ophuls (2011) nas opozarja, da se podajamo v postindustrijsko prihodnost, ki bo, ne glede na tehnološke izpopolnitve v mnogih pomembnih ozirih zelo podobna predindustrijski preteklosti. Zamišlja si družbeno-politično preobrazbo, ki bo vodila k novi politiki naravnega prava, zasnovanega na zakonitostih  ekologije, fizike in psihologije.

Ophuls (2011) interdisciplinarno na osnovi ekologije, kvantne fizike, jungovske psihologije, vzhodne religije in zahodne politične filozofije zagovarja platonsko politiko zavedanja, ki se posveča negovanju notranjih vrednot namesto širjenju navzven in hrepenenju po večni rasti. Tako bi ustvarili način življenja, ki je materialno in institucionalno preprosto, a kulturno in duhovno bogato, življenje, v katerem se človeštvo razcveta v harmoniji z naravo. 

Strah pred 'zaprtimi vrati' za prihodnost in hrepenenje po nemogočem, ki bi pri podpori vseh odločevalcev postalo mogoče, se pojavlja tudi danes.  Spominja tudi na protest Emila Zolaja z obtožujem (j' accuse) v Drajfusovi aferi proti koncu 19. stoletja. Pri obtožbi Grete Thunberg 'kako si drznete' pa gre za afero onesnaženja celega planeta. Sedanji samovšečni oblastniki  si drznejo lagati samim sebi, kar je oblika samozaslepljevanja, skorumpirati svobodo, ki je ideal zatiranih in zamenjevati premišljene dolgoročne odločitve za kratkoročne koristi kapitala. S ponavljajočimi krizami sveta se vrata razvoja zapirajo, zato jih je treba vedno znova odpirati za nova upanja in nove perspektive.  Vemo, da  je treba na novo izumljati skupni svet s skupnim občutkom, čigar pomen so poudarjali že v antiki (gr. koinonia, lat. sensus communis). 

Ali današnja politika sploh misli ekologijo v njenem najširšem (antičnem) smislu, kot modrost velike verige bivanja, kot neskončno pretakanje življenja v prihodnost in kot samozadostni sistem, ki se lahko obnavlja in razvija brez grožnje po sesutju? Z različnih perspektiv primerja Ophuls nekdanje načine kmetovanja s sedanjimi. Prvi je temeljil na vzdržnosti obdelovanja zemlje brez škodljivih učinkov zanjo, drugi pa na pospešenem izkoriščanju s katastrofalnimi posledicami zanjo. Ophuls zagovarja skromnost oz. samozadostnost, ne pa nenehno gospodarsko rast, in v kateri avtor lepo pokaže, da vzhodnjaški metafori, kot sta 'dao' in 'Indrina mreža' veliko boljši ekološki realnosti, kot zahodnjaški miselni koncepti.

Ena izmed budističnih molitev je: naj se vsa bitja, ki trpijo, osvobodijo bolezni, naj se tisti, ki jih je strah, nehajo bati in oni, ki so zvezani, naj se sprostijo. Naj slabotni odkrijejo svojo moč in naj se ljudje medsebojno sprejmejo. Naj nemočni, ki so prepuščeni na milost in nemilost, zaščitijo dobro misleči, in naj dosežejo razsvetljenje.     

Omar Hajam (1048-1131), perzijski pesnik, astronom  in matematik, ki je poznal Koran, pravi: »Tu vrata so, ki ključ k njim znan mi ni, tančica tu zastira mi oči«. Kako se prebiti skozi tančice domišljije.  Počutim se prijetno, polno in svetlo kot luna, rumeno žareče kot sonce, osrečujoče kot soglasje v odprtosti do toka kot le morem biti.« Podobne motive lahko najdemo v različnih verstvih in duhovnostih.  

Antigona se bori za dostojen pokop svojega brata Polinejka znotraj mestnega obzidja, torej znotraj razmejitve dobrega in zla. Sklicuje se na božji zakon ljubezni, ki je nad državnim in ga zato vladar Kreon ne razume. Antigona je zastopnica božjega usmiljenja že pred nastankom  krščanstva. Politiko razume kot razmerje, ki določa življenje slehernika v tem svetu. Brez nje bi ljudje kot aktivna bitja, izginili s tega sveta, oz. 'postali odvečni.' Njeno življenjsko poslanstvo je  postaviti merilo, ki bo, dokler se bomo spominjali njenega vzora, zagotavljalo, da ni nobenega poceni recepta za človeško dilemo. Shakespearjevi kralji tako kot že antičnim vladarji (npr. Kreon v Sofoklejevi Antigoni) izpričujejo, da je oblast večja strast kot spolnost. Ko Kreon izve, da bo s svojo odločitvijo uničil tudi svojo družino, jo skuša spremeniti, a je za to že prepozno. Uniči ljubezensko zvezo med Antigono in njegovim sinom. Četudi vse države  naknadno sprejmejo Pariški sporazum o boju proti podnebnim spremembam, bo to verjetno za nekatere že prepozno, ker narava deluje na osnovi povratnih zank. Očitno so nekateri državni voditelji premalo ekološko pismeni.      

Svetovni voditelji naj bi razumeli osnovne človeške stiske in bi kaj ukrenili, da nas ne bi bilo strah pred umiranjem človeškega v sebi. Marx (1969, 308) je dejal »To, da je človekovo fizično in duhovno življenje povezano z naravo, nima drugega smisla, kot da je narava povezana s samo seboj«. Ali res človek dela po meri vsake vrste in to po njeni notranji meri? Ravno obratno je narcisoidno in nekrofilno, odtujeno stališče nacionalne ekonomije. Podnebne spremembe so vaja iz ponižnosti, sicer pa velja po psalmu Am 6, 1.a 4-7 »Gorje Vam lahkomiselni na Sionu, breskrbneži na samarijanski gori.« 

Od začetka razsvetljenstva dalje je bila vrednota delovanje posameznika v javnosti. Ker pa je javno vse, kar je medijsko posredovano, bi morali postati bolj pozorni na to, kar je za javno demokracijo dobro in selektivni do tega, kar sicer deluje, a je dolgoročno škodljivo. Politika je danes oropana dolgoročnih vizij, ker zaradi neobvladane kompleksnosti problemov deluje preozko, enodimenzionalno. S pragmatičnim ukrepanjem se približuje zlu nemišljenja' (izraz Vlaste Jalušič). Pluralizem interesov je precej okrnjen.  Je kar nekaj pretendentov na prvo mesto v svetu (npr. Trump, Putin, Kim Džong, Xi Jinping. To vodi v hipertekmovalnost. Harari (2019, 373) je prepričan, da kombinacija megalomanske politike z 'vsemogočno' tehnologijo vodi v katastrofo. Informacije morajo biti pretočne, z blokadami nastanejo težave. Posledično to vpliva na gospodarsko rast.  

Harari (2019) obeta bodočnost birokratske kontrole državljanov s podatkoslovjem. T. im. dataizem je za Hararija nova religija, ki ima svoje vernike. Ti verjamejo v vsenavzočnost in vsemogočnost informacij. Po Luhmannu komunikacija komunicira sama s seboj, kar pome ni, da civilizacija komunicira sama s seboj. Vsi družbeni problemi so rešljivi z njihovimi prostimi  pretokom. Težave nastanejo, kadar je prost pretok blokiran. Nova usmeritev časa je 1. 'posnemi (s fotoaparatom ali selfijem), 2. naloži na disk, 3. deli z drugimi'. In vendar je to zoper delovanje Svetega duha, ki ljubi tišino.  Redundančnost oz. prezasičenost (dez)informacij vodi v kaos dezorientacij.   

Harari (2019) govori o več možnih negativnih scenarijih, ne da hotel opredeljene distopije tudi zastopati. Ponuja nam v premislek: 1. ali smo živa bitja res le algoritmi, 2. kaj je pomembnejše (umetna) inteligenca ali zavest, 3. kaj bo z nami, ko nas bodo umetni algoritmi spoznali bolje kot se sami? Moj odgovor je, da je (za)vest najpomembnejša. To pomeni, da smo več kot algoritmi. Umetna inteligenca nas lahko bolje pozna glede vidnega, materialnega, procedurnega sveta, ne pa v našem jedru. Kot zgodovinar je pronicljiv diagnostik, vprašanje pa je, ali njegovi premisleki lahko služijo kot nasveti za 21. stoletje.    
   
Kibernetska vojna je postala neizogibna že zaradi virusov in antivirusnih programov. Zato je dobro igranje šaha na remi brez zmagovalca. To je zgodovina brez zmagovalca, ki ponavadi napravi največ škode s svojim monopolnim partikularizmom, absolutizmom, ozko lojalnostjo.  Že Bush je dobil še en mandat zaradi vojne s terorizmom. Že iz antične filozofije je jasno, da je boljša uravnoteženost kot vojna z ekstremi zoper ekstreme. Boljše je (samo)obvladovanje kot gospostvo, težnja k enemu kot razdvajanje z divide et impera v gigantomahiji. 
Primanjkuje nam kritične, etične in ekološke pismenosti. Na pomanjkanje premišljenih analiz svetovnih problemov pri sprejemanju odločitev za njihovo reševanje in razraščanje korupcije opozarja celo papež Frančišek. Simptomatično je, kako se ljudje z lahkoto odpovedujejo uporabi neokorteksa in to kljub temu, da jim kognitivna znanost zagotavljajo, da možgani z veseljem rešujejo probleme pod pogojem, da jih z njimi zaposlimo. Očitno je še najlaže ostati v coni užitkov potrošniških dobrin, kar je epikurejski hedonizem na sodo ben način.  Papež Frančišek (2018) piše o poslanstvu in posvetni duhovnosti. Prav tako da je vzgoja kot obrt boljša od policijske, ki omejuje, predpisuje, kontrolira. Obrtna vzgoja pa le spremlja in sooblikuje to, kar si gojenec sam želi. Treba je gojiti srečo notranjega uboštva. Če to zanemarimo, sledimo tehnološki nevtralizaciji in nihilizaciji religioznega. Če  je bog komik, 'je krščanstvo humor' (Kierkegaard). Cinizem je znak ravnodušnosti (ang. apathy, indifference). Psevdo-duhovnost pomeni vrnitev k šibki veri, če sploh h kakšni. Sami moramo pripraviti lastno pot k prihajajočemu Bogu. 

Papež Frančišek opozarja, da mora človek voditi tehnološki razvoj in ne obratno. Tehnični dejavniki četrte industrijske revolucije prav tako ne smejo voditi v preobrazbo našega planeta v prazen vrt, namenjen zabavi posameznih izbrancev. Politika naj temelji na spoštovanju do človekovega dostojanstva, strpnosti, sočutju in usmiljenju. Papež Frančišek nasprotuje 'naklepom nore oligarhije', ki ima od leta 1945 središče v anglo-ameriškem političnem prostoru. Današnje svetovne vlade je poklical k skupnem soočanju in odpravljanju vzrokov današnjega suženjstva. 

Napačno bi bilo, če bi bil to samo drugače ponorelo izkoreninjen svet. Lahko izbiramo tudi med kvantiteto in kvaliteto prihodnjega časa.  Prvega označuje bodočnost v smislu še več istega, drugega pa prihodnost v smislu nemškega izraza Zukunft in francoskega avenir, ki se nanašata na novo prihajajoče. Šele ta drugi čas dosega latinski ideal gens una sumus – smo en rod po skupinskem občutku (lat. sensus communis). Ta vključuje »način, da se spet ustvari življenje«. Živimo v svetu, ki je pretežno odtujen, onesnažen, neprijazen, ali pa sonaraven, human, solidaren, dostojanstven, duhovno bogat. Slednjega zagovarjajo tisti, ki vidijo prihodnost kakovostnega preživetja človeštva v majhnih samooskrbno organiziranih skup nostih.  Nekateri se strinjajo, da je prihodnost preživetja človeštva v majhnih samooskrb no organiziranih skupnostih.   

V vsakdanjem premišljevanju božje besede Uršulinke Jezusu izročajo vse, kar je v njih pepel ali strup, vse misli, občutke, spomine, besede, ki prinašajo smrt. Prosijo ga, naj to iz njih izmije s svojo predragoceno krvjo in naj mi da živo vodo Svetega Duha, naj jim da svoje misli, občutja, spomine in besede, saj je po krstu On naša glava, kot nas uči sv. Pavel v Pismu Efežanom. Oče namreč hoče »v Kristusu kot glavi osrediniti vse, kar je v nebesih in kar je na zemlji.« (Prim. Ef 1,10). Devica Marija, ki je v polnosti in ponižnosti sprejela Božjo voljo, naj nam pomaga z veseljem hoditi za Jezusom po poti služenja, torej najodličnejši poti, ki vodi v nebo.

Gostečnik (2018) v psihoanalitični relacijski paradigmi predpostavlja, da imata tako religiozni kot nereligiozni človek svoje psihične razloge za vero oz. nevero. Zato je pomembno ugotovi ti, v kakšnega Boga verujoči veruje oz. v kakšnega Boga neverujoči ne veruje. Tudi religiozna oseba namreč ne veruje v Boga v katerega nereligiozna oseba ne veruje ali ne more verjeti. Gostečnik (2018) še vedno presega Freuda, začetnika psihoanalize, ki je aktualen še danes. Freud je religijo pojmoval kot izraz nevroze, torej kot patologijo, od katere je dobro ozdraveti. In kaj lahko danes psihoanaliza pove o religiji, ko je naredila nekaj korakov naprej od Freuda? Gostečnik (2018) trdi, da je religioznost zapisana v samo človekovo bistvo kot bogopodobnost. 

Hadjadj (2015) odkriva neobhodnost družine v družine in s tem tudi njenega družinskega duha. Hadjadj (2012) opisuje razne trike, ki se jih poslužujejo demoni za odvračanje vernikov od prave vere. Med drugim se pretvarjajo, kakor da so sami goreči verniki zato da bi prepričali stranke, da verjamejo njim. Mnogi so prepričani, da je dobro počutje kar najbolj človeška kvaliteta, čeprav bi jo Nietzsche označil za preveč človeško (nem. allzumen schliches). Zanjo se pa demoni v vlogi trgovcev zelo potrudijo. Seveda ne gre vsega dogajanja demonizirati in mistificirati. Čemu verjeti v boljši svet, če v najboljšem že živimo, pa četudi ob koncu časov? Noam Chomsky meni, da le tedaj prevzamemo odgovornost za spremembe, če verjamemo v boljši svet. Havel (1994) se je opredelil za kritični optimizem nasproti naivnemu. Vredno se je truditi, četudi se bo morda končalo slabo. To vključuje smiselno tveganje in pogum v času negotovosti.
  
Pozitivno razodetje pomeni, da neposredno izkušamo božjo realnost, ki je še ni nihče videl. Cusanski je sledil Dionizu Areopagitu, po katerem je resnica polnost konkretnega,  complexio contrarium oz. coincidentia oppositorum. Krščanski duh kot seme za drevo življenja dozoreva postopno skozi stoletja in tisočletja. Treba misliti pozitivno trinitarično. 

Transgeneracijske travme so v tem, da so se zapostavljenim staršem počutijo preganjene ali zapostavljeni tudi otroci. Bernejevi 'hitreci' pogosto izpadejo kot preganjalci. Na transgeneracijske travme je treba odgovoriti z 'zdravljenjem korenin'. To je tudi ena izmed krščanskih molitev. To je tisto, kar Hren (2019) predvideva kot poglobljen pristop k spravi, a ga ne poimenuje.      

Morda sedanjih duhovnih voditeljev ne priznavamo, ker so nam preblizu ali pa niso v stilu nekdanjih misijonarjev, prerokov. To pa ne pomeni, da jih ni. Tako sta pokojni Janez Drnovšek in Borut Pahor že kar opazna. Za približno orientacijo povejmo, da je vernik s poslanstvom ljubeč, hvaležen, radodaren, ponižen, spokorjen, zvest, zaupen, upajoč, ponosen,… Nedavno preminuli slovenski politik Demosa krščanskih demokratov Ivan Oman je bil preprost in duhoven brez velikih in veliko besed. Že s svojo spravljivostjo in plemenitost jo je deloval povezovalno. V tem pogledu nam je ostal svetal zgled naravnega aristokrata duha, kakor ga ima pri nas le malo.

Vprašanje 'propada ali preživetja civilizacije' se danes že precej zaostruje, kakor se je doslej. Zaradi pospešenih zunanjih sprememb bi se morali ljudje hitreje očiščevati od napak in grehov naših prednikov. Iluzija je, da vsi to zmorejo, hočejo ali celo, da to očiščenje pravilno ocenjujejo. Dejstvo je, da so nekatere civilizacije npr. Majev že propadle zaradi 'bruna v lastnem očesu'. Krščanski duh z lastnostmi, ki smo jih opredelili, omogoča dobro preživetje. Vstajenjski človek je sprejet v nebo kot varuh  zakladov zemlje. Krščanska vera je vera v posmrtno nesmrtnost na osnovi upanja in ljubezni. V večnosti ohranimo sledove telesnih ran, kakor je pokazal Jezus nevernemu Tomažu.  

Duhovno v nas se razvija počasi, postopno. Potrebna je stalna samodisciplina gojenja, dokler nam ne pride v novo navado. Gre za stalno vajo, molitev, budnost razlikovanja, da ne zapademo v skušnjave zamenjav z drugimi duhovnostmi in z zlom, kot tudi za prošnje, zahvale, odpuščanja,… 

Posameznik se lahko tudi dvigne z dna. Takšen primer je tudi Mitja Duh (2019), ki je zaradi odvisnosti od mamil in ropa odslužil 5 let zapora. Zaradi prepričanja, da si je treba povrniti spoštovanje, ugled, ljubezen, zaupanje, razčistiti z vestjo, popraviti krivice, se opravičiti, prenesti vso sramoto in zaničevanja ter postopno zaživeti, si je boril proti strahu, dokler ga ni premagal. Po odhodu iz zapora je namreč postal vnet športnik. Ustvaril si je tudi družino. Zanj in njemu podobne primere veljata rimska pregovora:  Najteže je premagati samega sebe (lat. se vincere ipsum longe est difficilium, kar pomeni, da je zmaga nad samim seboj največja (lat. Maximus victoria victoriam sibi). Na tem primeru opazimo še neizpovedano delovanje božje milosti.

Pogosto vprašanje je, kako se rešiti iz primeža sistema. Orwell (2017) izpostavlja nevarnost sofističnih identifikacij oz. ekvivokacij in falsifikacij kot 'vojna je mir, svoboda je suženj stvo, nevednost je moč'. Videti je, da distopični romani in filmi, ki zadevajo tehnološki razvoj polje svobode zapirajo, utopični pa ga odpirajo.  Pod budnim očesom 'velikega brata' smo brez zasebnosti na viden in neviden način. Ne zavedamo se, v koliki meri že sprejemamo orwellovski jezik trgovcev. Proti orwellovščini govori rimska etična norma, ki jo je oblikoval modri Ciceron v spisu De oratore 2,62 dejal »primum esse historiae legem, ne quid falsi dicere audeat, deinde, ne quid veri non audeat«. Prvi zakon zgodovine je, naj si ne drzne kaj lažnega povedati in drugi, naj si ne drzne kaj resničnega ne povedati.  Šele na osnovi upoštevanja obeh zakonov je zgodovina učiteljica življenja (lat. historia magistra vitae)  
Nekateri avtorji trdijo, da korporacije od nas kot 'uporabnikov digitalne tehnologije' zastonj zbirajo informacije o značaju naših aktivnostih, prodajajo pa jih prek oglaševalske industrije in trgovin kot blago. To pomeni, da nas nepooblaščeno nadzorujejo in hipotetično odločajo o tem, katere dobrine so za nas potrebne, primerne in celo najboljše. S pravno regulativo znotraj EU naj bi omejili ta zunanji nadzor in si izposlovali prostor demokracije, ki je postal z dezinformacijami precej okrnjen, saj smo kot volivci že večkrat zmanipulirani. Ali gre za zamenjavo vlog hlapca in gospodarja? Človek hoče ostati gospodar, ki uporablja tehnologijo vključno z 5G kot hlapca. Obstaja bojazen, da je korporativno vodena tehnologija novo sredstvo zasužnjevanja.  
Že Freud je ugotovil, da človek, ki mu 'ukazujejo' nagoni, ni gospodar v lastni hiši. Lahko goji le iluzije, ki pa se prej ko slej izjalovijo, ker njegovo podjetje ne opravičuje lastnih predpostavk in predstav. Enostransko izenačevanje svobode s samovoljo, vodi le do revanšizma. To je zaciklana nihilistična logika posredstvenja, kjer se izgublja človekovo dostojanstvo. Že De la Boetirjeva (2015) Razprava o prostovoljnem suženjstvu iz 16. stoletja pokaže, da poleg tradicionalnega prisilnega suženjstva nastaja še prostovoljno. Zanj je bila velika skrivnost politike poslušnost vladarjem. Zaradi cone ugodja se večina še danes nezavedno strinja, da jo vladni organi in drugi odločevalci zatirajo. Vendar je naše tiho soglasje oblastem mogoče po de la Boetieju nenasilno umakniti. Večina vztraja pri nuji izbire, ki je absurdna svoboda pri Sartru, ker misli, da premišljene odgovorne odločitve niso potrebne. 
V socialistični šoli se nismo učili večperspektivnega mišljenja, ki pomaga osvetliti npr. problem nezaželenih podnebnih sprememb z več zornih kotov kot so moji, tvoji, sistemski interesi preživetja človeštva na Zemlji. Prevladovala je monodisciplinarnost. Manjka nam tudi faza ponotranjenja prehitrih sprememb. Zato le domnevno vemo, kaj je boljše, a pogosto delamo slabše. Vsi delamo napake, vendar pa nekateri vztrajajo pri njih.  Največja napaka je ostati  brez osebnega in družbenega načrta, brez notranjega življenja. Bivanjske praznine (Franklova sintagma), depresij, demence bo čedalje več. Hitrost navidezne osvoboditve (aluzija na Viriliov esej, 1996)  je hitrost dejanske zasužnitve. Zasvojenost z informacijsko tehnologijo in posredno 'tehnogarhov' ki jo izumljajo, vodi v apatično nerazlikovanje dobrega in zla.  Še velja rimski izrek: zaupaj, a vedi, komu! (lat. Fide sed cui vide!) V dobi dezorientacije s propadanjem starih vzorcev in še nejasnim nastajanjem novih, ne gre brez tveganja poguma za prave reči ob pravem času.  
Pred nami so humanitarne in človeške krize, kot so tornadi in potresi ter vojne in razselje vanja. To kapital izkoristi za javne in privatne storitve. Kleinova (Klein 2015) razkriva destruktivnosti korporativnega kapitalizma. Dokazuje, da si transnacionalna podjetja ne pomišljajo zanikati okoljskih standardov v posameznih državah, če le lahko tako maksimi rajo svoje prihodke in dobiček. Okoljske spremembe so po njenem potemtakem tudi posledica brezobzirnega izkoriščanja narave in njenih virov s strani korporacij, ki na eni strani potrošnikom kažejo spolirano podobo idealističnega življenja brez težav, hkrati pa v omarah skrivajo gomile okostnjakov, ki vse bolj nepovratno vplivajo na okolje, kjer živimo. 

Naomi Klein (2015) z mnogimi primeri kaže, da je korporativni kapital prodrl tudi v vse pore bolj ali manj navideznega reševanja okoljskih problemov, saj poskuša profitirati na račun te stalne okoljske krize, s čimer pa podnebne spremembe pretvarja v svojevrstno doktrino šoka. Lahko Zemlja zdrži to globalno industrializacijo oz. informatizacijo? Za Kleinovo je okoljska kriza tako preteča in njene posledice tako radikalne, da bi dejansko morala spremeniti vse, zlasti pa naše dolgoročno razmišljanje o okolju, ki ga bomo zapustili zanamcem. Navezanost na užitke nam blokira skladnejši, sonaravni razvoj. 

Zakonca Erzar  (2017) analizirata vse fazne vidike navezanosti od odraščanja, prek najstniš kih let do starševstva in regulacije odnosov med odraslimi. Preplavi nas kaos neuglašenih glasov. Zato je italijanski psiholog Assagiolli razvil koncept  psihosinteze. Po eni strani imamo spremenljivo hierarhijo vrednot, po drugi pa demokratični dogovor med različnimi interesi v nas in med nami. 

Po znanih treh degradacijah človeka: 1. kopernikanski obrat-zemlja ni v središču vesolja, 2. Freud odkritje nezavednega – človek ni gospodar v lastni hiši, 3. Nietzsche - Boga ni, sledi še 4. poskus degradacije nadčloveka, ki naj bi imel izboljšano telo in možgane, a ne bi imel zavesti. Vodili naj bi nas spremenjeni geni in algoritmi, kar pomeni sistemska pravila. Tehnologija g5 ne terja, da poslušamo svoj notranji glas. Ni samoumevno, da človek najprej posluša samega sebe. Zaradi zanemarjanja tihote produciramo čedalje več tekstov, za katere ne vemo, ali bodo komu kaj pomenili. 

Zaznamuje nas vseprisotna tehnika, neprestan razvoj in vse, kar je dosegljivo nemudoma in kar se da izmeriti. Zato so duhovne vrednote bolj ali manj postavljene na drugi tir. Uspeh  se da meriti, vsi skrbimo za osnovno preživetje in hitimo iz dneva v dan. Še premalo se  zavedamo, kako naše vrednote in odnos do življenja zaznamujejo prav vsak naš dan.
  
Fernandez Carvajal (2013, 2015, 2016, 2017, 2019) skuša pomagati bralcu, da se z Bogom pogovarja o življenju samem: o njegovih stvarnih vsakodnevnih okoliščinah, o konkretnih težavah in hrepenenju.  To je razprava za ljudi, ki jih vsak dan srečamo na ulici, za družinsko mater, za delavca, za profesorja, za duhovnika. Pri nas so že prevedena njegova dela: Razmišljanja za post, veliki teden in velikonočni čas; (2013), Razmišljanja za advent, Božič in Gospodovo razglašenje (2015); Razmišljanja za čas med letom, 1., 2., in 3. del. (2017). 

»Običajno križ najdemo v majhnih neprijetnostih, ki se jim upiramo, namesto ds bi jih sprejeli. Te moramo sprejeti in izročiti Bogu v duhu zadoščevanja brez pritoževanja. Pomagajo nam rasti v duhu pokore, ponižnosti, ljubezni, svetosti. Sicer nastane upor, nepotrpežljivost in malodušje« (Carvajal, 2013, 42,43) Na takšen in podobne načine nas Carvajal uči normativne slovnice. Pomembno je jezik Boga govoriti slovnično pravilno. K pravilom ne sodi le 10 božjih zapovedi. V detajlih se pogosto pokažejo nepravilnosti, ki jih je več kot se zdi na prvi pogled. Hudič je v detajlih malih in velikih grehov, ki jih je treba popravljati. 

Dolg se kot kompleksni problem nahaja na križiščih simbolne zaveze, žrtvovanja, krivde, morale, teologije, ideologije,… Lazarratov zadolženi človek (fr. l'homme endette) je videti kot nova antropološka kategorija, čeprav je to na nov način podrejeni homo oeconomicus, ki je zavrt v ustvarjalnosti.   Družba strahu je družba nadzora.  

Blagor ubogim v duhu, kajti njihovo je nebeško kraljestvo. Aleluja. (Mt 5,3) Biti 'ubog v duhu' pomeni, da popolnoma zaupamo Bogu in nismo navezani na zemeljske dobrine. Trdno verjamemo v Božjo previdnost. Lahko smo obdani z bogastvom, a smo pri tem 'ubogi v duhu'. Duh uboštva pomeni, da zastonj dajajmo, ker smo zastonj prejeli. Zato 'uboštvo v duhu' pomeni ohranjati človeško dostojanstvo. 'Ubogi v duhu' smo 'odvisni' od Boga, tako da smo neodvisni od vseh zemeljskih stvari.
Pedagog Stanko Gogala je dejal: »Vsak član skušine začuti, da v njem deluje isti duh skupnosti kot v drugih.  Ta pa ni v vsakem nosilcu enako močan in izoblikovan ter zavesten. Tisti posamezniki, v katerih je skupni duh polnejši in močnejši, so obenem močnejši nosilci skupnosti.« Predstavljene razlike znotraj duhovne skupnosti imajo vzgojni pomen, ki je v tem, »da člani skupnosti zaradi duhovnosti svoje skupnosti vplivajo duhovno drug na drugega. Vedno  najmočneje vplivajo tisti posamezniki, ki so duhovno najbogatejši in ki imajo pedagoško sposobnost obogatiti tudi druge. Vpliv imajo tudi duhovno revnejši posamezniki. 
Odkar se je Franc Pediček (1922-2008) v času socializma in še pozneje navidez donkihotsko boril proti etatistični šoli in pedagogiki, je preteklo že nekaj časa. Pediček je podpiral tudi idejo vseživljenjskega učenja in izobraževanja in sicer po naslednjem zaporedju življenjskih obdobij, ki jim ustrezajo posebne vede: otroštvu ustreza pedagogika, mladini hebegogika oz. mladinoslovje, odraslim andragogika, starostnikom gerontogogika in umirajočim tanatogogika. Težava ni v tem, da ne bi imeli ustanov, ki tovrstne specifične dejavnosti izvajajo, ampak je predvsem v tem, da niso medsebojno povezane. Jelenc obžaluje, da je šola premalo vpeta v vseživljenjsko edukacijo. Morda pa so premalo vpeta vanj tudi sicer obsežna andragoška prizadevanja na Andragoškem centru Slovenije. Za  tretje življenjsko prevzamejo 'štafetno palico' Inštitut Antona Trstenjaka v pretežno raziskovanem smislu, v izvajalnem in raziskovalnem pa Univerza za tretje življenjsko obdobje (UTŽO), Dnevni centri aktivnosti za starejše (DCA), itd.  Umirajočim se posveča Zavod za paliativno oskrbo. Naše šibko zavedanje o spremembah o kriznih fazah življenja, kakor jih je opredelil Erik Erikson (2015), naj bi postalo popolnejše, če bi ustrezne družbene ustanovami za osebnostno rast (ang. personal growth) to osebno ciklično celovitost spremljale in spodbujale. 
      
Dve Beli knjigi o vzgoji in izobraževanju (1995 in 2011) opisujeta spremembe v šoli nove Slovenije. Napoveduje se nova Bela knjiga, vendar pa je letošnja epidemija očitno zavrla njeno nastajanje. V državah s stalnim  preverjanjem znanja in veščin učiteljev npr. na 5 let kot v nekaterih razvitih evropskih državah, ima šola večji ugled.  

Šola ni samo to, kar o njej odločajo politiki (po ugotovitvi 'šola je in bo politikum') od zgoraj in rečejo strokovnjaki od zunaj, ampak je živ organizem nenehnega srečevanja in interaktiv nega komuniciranja (ne le interpasivnega) udeležencev edukacije. Ocena, kakšna je šola, je odvisna od tega, s katerega zornega kota jo gledamo: s ptičje perspektive od zgoraj navzdol, z žabje perspektive udeležencev edukacije, ali od strani z vidika tistih, ki so z njo le širše povezani. V samostojni Sloveniji imajo večjo vlogo učenci s pravicami učencev in njihovi starši. Alternativne pedagogike so se razvijale vsaj od začetka 20. stoletja dalje npr. Paul 
Freire 'pedagogika zatiranih'. V 60. letih so nastajali koncepti transformativne šole (ang. transformative school)  pri nas in v tujini. To novo šolo smo zastopali Franc Pediček, Barica Marentič Požarnikova, Bogomir Novak, Zora Rutar Ilc, Natalija Komljanc z uveljavljanjem koncepta formativnega ocenjevanja, Dušan Rutar s knjigo Kognitivno šolo (2013) in drugimi članki. 

Morda je naša javna šola ponekod ponovno zdrsnila na pretežno transmisivno, storilnostno, racionalno in rigidno raven.  Ni se pa treba spraševati, 'kakšno šolo hočemo', kakor da vrste znanih alternativnih idejnih predlogov ne bi bilo. Z Angelco Žerovnik sva v času 1996-2000 vodila Forum za humano šolo, potem pa je ravnatelj Jože Mlakar vrsto let vodil Mednarodni forum za razvoj šole. To odkrivanje 'tople vode' pomeni zaradi nepoznavanja zadeve govorjenje drug mimo drugega. Naša šola je nesporno vpeta v mednarodni prostor, kar dokazujejo mednarodne raziskave TIMSS, PIRLS, PISA, TALIS,…, ki jih vodi Pedagoški Inštitut. Naši učenci se uvrščajo z rahlimi odstopanji blizu povprečja evropskih držav glede znanja  posameznih predmetov. Katoliška edukacija je razvita že po celi vertikali od vrtca do visoke šole. Nesmotrno povezano vseživljenjsko učenje postane prav tako razdrobljeno kot šolsko, če mu gre pretežno za količino, ne pa za kakovost. Zato je pomembno, da je učenec v šoli čim bolj avtonomen, ker mu to kar najbolj omogočajo transformacijski koncepti kot transmisijski. Tako bo tudi pozneje znal izbirati smiselne oblike učenja.  
 
Po l. 2000 smo ob ekonomskem razvoju opazili tudi stopnja negativnih pojavov, 1. zlasti kriminala in nasilja v medsebojnih odnosih, 2. v vzgoji pa naraščanje vseh vrst zlorabe otrok. Zato so marsikje začeli temeljiteje razmišljati o možnostih dejavnejše integracije vrednot v vzgojni in izobraževalni sistem in vrednotna vzgoja brez indoktrinacije je postala že recept za najsodobnejši sistemski vzgojni pristop. 

Večina pedagogov in socialnih delavcev ocenjuje, 1. da so vrednote ključna sestavina vzgojno izobraževalnega sistema, 2. da je oblikovanje vrednot eden od najpomembnejših, če ne že najpomembnejši cilj vzgoje in izobraževanja in 3. da so pri nas bistveno premalo vključene, integrirane v vzgojno izobraževalni proces in družbeni sistem. Zakaj si lahko od dejavnejše vrednotne vzgoje obetamo izboljšanje? Če bi se ljudje ravnali v skladu z vrednotami in normami, bi bilo negativnih pojavov bistveno manj. Pomanjkljivost vrednotne vzgoje je v tem, da ne spodbuja dovolj odločenosti - vedenjskih namer, da bo posameznik ravnal v skladu s svojo vrednotno usmeritvijo. Danes dokaj dobro poznamo psihološke razloge, zaradi katerih nastaja neskladje med vrednotami in obnašanjem (Musek, 1993, 2000). Na podlagi tega znanja bi lahko z ustreznejšim oblikovanjem dejavnih vrednot, k čemur pa lahko prispeva ustrezna vrednotna vzgoja vplivali na obnašanje in zmanjšali obseg negativnih pojavov v družbi.

Janez Pavel II. je ugotovil, da je bila »geocentrična predstava o svetu splošno sprejeta v tedanji kulturi kot skladna z naukom Svetega pisma.« če nekatere izraze v njem razumemo dobesedno, potrjujejo geocentrizem. Kakšna je tedaj združljivost heliocentrizma in Svetega pisma? Nova znanost je s svojimi metodami in svobodo raziskovanja primorala teologe, da so se spraševali po kriterijih razlaganja Svetega pisma. Večina teologov tedaj izziva heliocentrizma ni zmogla sprejeti. Galilej se je kot iskren vernik izkazal za »bolj daljnovidnega od svojih nasprotnikov teologov. Preobrat, ki ga je povzročil Kopernikov sistem,« je vplival na »interpretacijo Svetega pisma«: Galilej je bil  katoliški znanstvenik, ki je »uvedel načelo interpretacije svetih knjig, tudi onkraj dobesednega pomena, vendar v skladu z namero in vrsto razlage, ki sta lastni vsaki izmed njih« glede na literarne zvrsti. Gre za stališče, ki ga je papež Pij XII. leta 1943 potrdil z okrožnico Divino afflante Spiritu. 

Razumevanje resnice raste, ker ni dano enkrat za vselej. Papež Janez Pavel II. je prosil odpuščanja za grehe, ki so jih storili sinovi Cerkve. In kadar se govori o 'sinovih', so mišljeni tudi papeži. Ve se, da se tisti, ki prosi odpuščanja zaradi zagrešenih napak, postavi v tvegano situacijo ponovnega pregledovanja. Janez Pavel II. je preroško izbral pot resnice. Cerkev se ne more in ne sme bati resnice. Tedanji kardinal Joseph Ratzinger, prefekt Kongregacije za nauk vere, je izpostavil »novost te geste  je javno dejanje kesanja Cerkve zaradi preteklih in sedanjih grehov: mea culpa papeža v imenu Cerkve«. Po Ratzingerju je šlo za dejanje, ki je bilo resnično »novo, vendar pa v globoki kontinuiteti z zgodovino Cerkve, z njenim samozavedanjem.« 

Moralna prenova RKC in odpoved bogastvu naj služita reševanju problemov sodobnega sveta, zato dejavnost Cerkve usmerja v svet. V javnih nastopih pred politiki in javnostjo stalno poudarja problem razraščanja revščine in zasužnjevanja ljudi. Posebej se angažira pri begunski krizi tudi s konkretnimi dejanji. Neposreden je pri obsodbi socialnih zločinov. V ekološki okrožnici Laudato si – Hvaljen bodi Moj Gospod Frančišek (2015) zavrača politično ekonomijo neoliberalizma, ki uničuje okolje in poglablja revščino večine človeštva. Obsodil je moč lobijev in velikih korporacij, npr. naftni družbi Chevron in Exxon, kritiziral je politiko ameriške desnice in svetovnih finančnih centrov moči. Te poteze so izzvale oster odziv velekapitala. Uprl se mu je celo katoliški episkopat ZDA in zagrozil, da ne bo več radodarno prispeval v vatikansko blagajno. 

Papež Frančišek (2015) nas spomni, da je podjetniška dejavnost »žlahten poklic, usmerjen v bogatenje in izboljšanje sveta za vse«. Odgovorno bi moralo preseči zapleteno družbeno in okoljsko krizo in revščino. To bi izboljšalo slabe življenjske razmere večine ljudi ter zmanjšalo družbene neenakosti, ki so izvor številnih krivic. Svetovni gospodarski forum lahko s sredstvi dialoga postane izhodišče za zaščito in varstvo stvarstva ter za dosego zdravega napredka.

Ker postaja RKC cerkev revnih, spoznavamo na katere profile se nanaša. Poznamo več vrst revščine. Najprej se zavedamo telesne oz. gmotne revščine, najpozneje pa duhovne. Za duhovno revščino je značilno pomanjkanje znanja, neizobraženost, neodgovorno odločanje, kriza vrednot, pomanjkanje vere in morale. K duševni revščini spada čustvena otopelost, k medčloveški pomanjkanje socialne mreže, družine, socialni pa zaostajanje za duševnimi možnostmi, k razvojnimi zaostajanje za osebnimi zmožnostmi (Jamnik, 2018, 168)

Papežu Frančišku je uspelo okrepiti dialog s pravoslavjem, predvsem z rusko pravoslavno cerkvijo, ki doživlja prerod po desetletjih zatiranja in zato predstavlja spodbudo za prerod krščanstva tudi v zahodnih družbah. Pri tem dosledno upošteva ekumenski dokument iz Ravene, sprejet leta 2007 za papeža Benedikta XVI., ki pravi: »Avtoriteta v Cerkvi pripada samo Jezusu Kristusu, edinemu voditelju Cerkve.« Tega stališča, ki ima težo cerkvenega nauka, konservativni del hierarhije ne sprejema, ker postavlja pod vprašaj načelo o papeže vem prvenstvu in s tem prvenstvu Katoliške cerkve. To načelo je ena poglavitnih ovir za edinost krščanstva, ki je možna le ob priznanju enakopravnosti vseh krščanskih Cerkva. Papež Frančišek se v skladu s tem dokumentom dosledno imenuje rimski škof, kar kaže, da priznava zakramentalno enakost med vsemi škofi krščanskih Cerkva. Srečanje z ruskim patriarhom Kirilom postavlja pod vprašaj tudi dosedanjo prakso Vatikana, da je dajal prednost prozelitizmu, kar je bila glavna ovira za dialog s pravoslavjem. Srečanje Frančiška in Kirila na Kubi 16. 2. 2016 je mogoče razumeti tudi kot dvojno lekcijo. Najprej podporo tretjemu svetu in opomin svetovnemu kapitalu, naj ne ponižuje v kolonialni položaj držav tretjega sveta, hkrati tudi tiho kritiko protipravoslavne in protiruske naravnanosti Zahoda in lekcijo ukrajinskim unijatom, saj je bil veliki nadškof Unijatske ukrajinske cerkve Svajtoslav Ševčuk najglasnejši pobudnik protiruske majdanske vstaje. 

Mar ni 21. stoletje po  genocidih, holokavstu in uničevanja narave, izpostavilo načelo svetosti življenja kot prvo in temeljno načelo univerzalnega etosa? Saj predstavlja prvi temeljni kamen civilizacije človečnosti. Načelo svetosti življenja ni prišlo v ustavo samostojne Slovenije, čeprav je vidni temelj vsake civilizacije in humane družbe. Terja v odnosu do Boga osebno presežno duhovno držo človeka, ki se izraža v njegovi najgloblji človečnosti, je duhovno jedro človekove biti.

Z razsvetljenjstvom se katoliški duh zaprl pred duhom moderne. Na ta konflikt je prvi  opozoril teolog Romano Guardini (1991), ki ugotavlja: »Novoveška znanost s svojo neizprosnostjo in tehnika s svojo natančnostjo in drznostjo; specifično novoveški duh osvajanja sveta, načrtovanja in oblikovanja.  To je pristen napredek.  Govoriti tu o 'boljšem' ali 'slabšem' je dvomljivo početje – ne glede na to, da je treba vsako pridobitev kjerkoli plačati z izgubo kje drugje. Mi danes vedno jasneje vidimo, koliko je stal prehod vanj. Tisto, kar opravičuje določeno  zgodovinsko obdobje pred drugim, ni v tem, da je boljše, temveč dejstvo, da je zanj prišel čas.« 

Danes je čas globalne civilizacije, ki zahteva uveljavitev univerzalnega etosa, da bi postala humana. Če bodo zahodne družbe zavrgle načela univerzalnega etosa, izključile iz svojega pravnega in upravnega reda etične kriterije in iz življenja človeka duhovno orientacijo, bodo uveljavile novo obliko barbarstva in s tem sprožile zaton lastne civilizacije (Spengler, Anders, Jaspers, Heidegger, Severino, Žižek, Zupančič, Galimberti, 2021, itd). S tem morda ne bo povsem konec prizadevanj za humano družbo, za demokracijo in socialno pravično družbeno ureditev kot trdijo endisti. Boj za te ideale in s tem civilizacijska prihodnost bo vzniknila v drugih civilizacijah in ponovno jo bodo izumljali drugi ljudje (Canfora (2006).  

Papež Frančišek kliče k evangelijskem pričevanju krščanstva, ki se trudi ohraniti našo civilizacijo vitalno tudi v prihodnosti. Hribar (2015) meni, da papež Frančišek in pater Rupnik prinašata izboljšave. Obstajata  pa še dve  nevarnosti. Prva izhaja iz morebitne ideologizacije samega antiklerikalnega gibanja, iz razvitja njegovih divjih oblik, iz morebitne vsesplošne deinstitualizacije nove evangelizacije. Druga pa je, da bi po sesutju kurije in drugih institucij po razvezi vezi med cerkvenimi podsistemi prišlo do prevlade in s tem do neobvladljive nadoblasti le enega. Hribar (2015) meni, da ti nevarnosti lahko preseže le druga renesansa Evrope in zahodne oz. svetovne civilizacije na podlagi pravrednot svetovnega etosa. Ne gre za uveljavitev nove vodilne kulture na globalni ravni ali jedrne evropske kulture, marveč za uresničevanje prastarih vrednot človeškosti in človečnosti, že zdaj skupnih vsem civilizacijam.

Tudi slovenska RKC se prenavlja. Za samozadostnost klerikalizma, ki ga kritizira tudi papež Frančišek, so značilne zaverovanost vase, zloraba duhovne in posvetne moči, egocentrizem, nedostopnost za spremembe, ujetost v rutino. Klerikalizem je prestižno, institucionalno in celo osebno narcisoidno vedenje duhovščine. Izvira še iz srednjeveškega teokratskega obdobja, ko RKC ni bila ločena od države.    

Prvi ameriški priseljenci so v novem veku' skoraj povsem uničili  predhodno organsko pogansko življenje prvotnih indijancev, ker so bili tudi sami izkoreninjeni iz Evrope. Njihova začetna demokracija ni imela korenin, kar se jim še danes pozna. Kitajska pa ima, obratno, večtisočletne izkušnje z vodenjem države. Rupniku se za prihodnost ZDA in EU zdi torej najbolj pomembno, da s svojo likovno umetnostjo pokaže obzorje organske kulture, ki je sposobna prikazati primarnost življenja in simbolnega razmišljanja. 

Kako si lahko predstavljamo sintezo duhovnosti in visoko razvite tehnologije? Morda si lahko predstavljamo, da bodo bodoči Kelti uporabljali pametne telefone za specifične duhovne namene, tako da bodo selekcionirali in upoštevali le tiste informacije, ki bodo služili njihovemu duhovnemu razvoju. Hren (2019, 55) vidi pozitivno simbiozo v razvoju tehnologije in multikulturnosti. Današnjo stopnjo duhovnosti 4.0 z globalnim informacijskim dostopom do znanja naj bi oblikovale še primerjalne religiologije, novodobna gibanja, evolucijska kozmologija. Gre za integrativni model, ki ga je težko uveljavljati. Ponekod še prisotni industrijski model 3.0 je vodil v ločevanja duhov, do sekularizma. Pri 4.0 gre za hkratnost ekstra- in introspekcije oz. Heglovo 'ponotranjenje povnanjenja in ponotranjenje vnanjega'.   
Kako svoje življenje dialektično izgubljamo in pridobivamo, si včasih lahko predstavljamo, včasih pa tudi ne. To pot je opisal Jezus,  ki je rekel svojim učencem: »Če hoče kdo iti za menoj, naj se odpove sebi in vzame svoj križ ter hodi za menoj. Kdor namreč hoče rešiti svoje življenje, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel. Kajti kaj koristi človeku, če si ves svet pridobi, svoje življenje pa zapravi? Ali kaj bo dal človek v zameno za svoje življenje? Sin človekov bo namreč prišel v veličastvu svojega Očeta s svojimi angeli in takrat bo vsakemu povrnil po njegovem delu.« (Mt 16,21-27). Sam sem širil njegovo besedo raje pisno kot ustno. V krščanstvu je duhovnost pred materialnostjo. Vendar pa ni brez (hudičevih) preizkušenj. Možne so zamenjave npr. pri Izraelcih za zlatim teletom in mamonom in drugačnimi duhovi, kar je v zgodovini cerkve poznano kot krivoverstva.   
Koronavirus po eni strani ločuje (bogate od revnih, zdrave od bolnih, žive od mrtvih, tiste, ki upoštevajo ukrepe od onih, ki jih ne,…), po drugi strani pa povezuje poslanstvo medsebojne pomoči. Že Jezus je opozarjal, da je treba prepoznavati znamenja časa, kar bi v današnjem jeziku pomenilo razvijanje različnih vrst pismenosti v skupno kompleksno civilizacijsko pismenost. 

5.1 Duhovna evolucija in božja revolucija

Za razvoj teorije duhovne evolucije so pomembni naslednji filozofi, znanstveniki in vzgojitelji kot so:   Friderich Schelling (1775-1854), Gottfried Hegel (1770-1831), Carl Gustav Jung (1875-1961), Max Théon (1848-1927), Helena Petrovna Blavatsky (1831- 1891), Henri  Bergson (1859-1941), Rudolf Steiner (1861-1925), Sri Aurobindo (1872-1950), Jean Gebser (1905-1973), Pierre Teilhard de Chardin (1881-1955), Owen Barfield (1898- 1997), Arthur M. Young (1905-1995), Edward Haskell (1906-1986), EF Schumacher  (1911-1977), Erich Jantsch (1929-1980), Clare W. Graves (1914-1986), Alfred North Whitehead (1861-1947), Terenc McKenn (1946-2000) in PR Sarkar (1921-1990). Od leta 2015 delujejo na tem področju William Irwin Thompson (* 1938), Victor Skumin (* 1948), Ken Wilber (* 1949), Brian Swimme (* 1950) itd. Seveda pa to še niso vsi, ker se pojavljajo še novi. Prikazali bomo svetovnonazorske poglede le nekaterih od naštetih avtorjev.

Zgodba duhovne evolucije se začne z izvirnim grehom. Biblijska zgodba o Adamu in Evi ter izgubljenem raju je zapisana že v prvi Mojzesovi knjigi. Na videz zgodba uči, da Adam in Eva nista ubogala Boga, zato sta bila izgnana iz svojega rajskega doma. Bistvo te zgodbe pa je nekje drugje. Adam in Eva sta bila prva človeka na začetku zgodovine, ki sta imela še vso evolucijo pred seboj. Nista razlikovala dobrega in zla. Zato sta naivno verjela v vse, kar jima kdo reče.  

Kača simbolizira zlo. Ker jo je Eva poslušala, je odtrgala jabolko iz svetega drevesa, ki predstavlja znanja in ga pojedla in ponudila Adamu – je storila Greh in zato sta bila izgnana iz rajskega vrta. Duhovni nauki in koda te zgodbe: jablana simbolizira znanje o dobrem in slabem, kača simbolizira modrost – kače so tudi simbol velikih duhovnih učiteljev. 
Tako zgodbo o Adamu in Evi postane zgodba o upanju.

Zgodba o Adamu in Evi kaže na prepričanje, da je človeštvo v bistvu ena družina, saj vsi izvirajo iz enega para prvotnih prednikov. Prav tako daje osnovo za doktrino o padcu člove ka in izvirnem grehu, ki je pomembno prepričanje v krščanstvu, ne pa za judovstvo  ali  islam. V knjigi Geneze – 1. Mojzesove knjige v poglavjih hebrejske Biblije od 1 do 5 obstajata dve pripovedi z različnih zornih kotov. V prvi Adam in Eva nista imenovana. Bog je ustvaril človeka po Božji podobi.  Naročil mu je naj se razmnožuje in skrbi za vse stvarstvo. 

V drugi pripovedi Bog iz prahu oblikuje Adama iz prahu in ga postavi v rajski vrt. Adamu reče, da lahko je z vseh dreves na vrtu, razen z drevesa spoznanja dobrega in zla. Nato je Evo iz enega od Adamovih reber ustvaril za njegovo spremljevalko. Kača zavede Evo, da je jedla jabolko s prepovedanega drevesa in ga dala jesti tudi Adamu. To dejanje jima prinese novo spoznanje in občutke sramu zaradi golote. Bog prekolne kačo in jo obsodi, da se bo plazila po tleh. Bog prvemu paru moškega in ženske preroško pove, kakšne bodo posledice njunega greha, če ga ne bosta ubogala. Potem ju izžene iz rajskega vrta. Zdi se, da je za greh kriva najprej kača, potem Eva in nazadnje še Adam. 

Bistvena je božja bližina, ki jo človek pogosto odklanja zaradi sramežljivosti, greha in neodgovornosti za bližnjega. Strokovnjaki, ki sistematično primerjajo mite, so odkrili mite o devicah, ki rojevajo junake, ki umrejo in nato vstanejo od mrtvih. V Stari Indiji najdemo pri džainistih in budistih veliko takšnih zamislih v templjih in piramidah s peklom spodaj in raja zgoraj. Od mrtvih so vstali Oziris v Egiptu, Tamuza v Mezopotamiji, Adonis v Siriji in  Dioniz v Stari Grčiji. Tako Kristus kot Buda zavračata zunanje bogastvo v imenu notranje ga. Kristusu ga ponuja hudič, Budi pa boginja Maja. 
Mit je bil v poznejših abrahamskih tradicijah razvit in so ga sodobni biblicisti v veliki meri analizirali. Interpretacije dejanja Adama in Eve se med predstavniki različnih religij in njihovih sekt razlikujejo; na primer islamska različica zgodbe trdi, da sta bila Adam in Eva enako odgovorna za svoje grehe ponižnosti. Eva ni prva postala nezvesta. 
Zgodba o Adamu in Evi pogosto velja za alegorijo. Ugotovitve v populacijski genetiki, zlasti tiste v zvezi z Y-kromosomskim Adamom in mitohondrijsko Evo, kažejo, da prvi par Adama in Eve med človeškimi bitji ni nikoli obstajal. Mit o njima naj bi služil le za razlago, od kod prihaja zlo v svet. Sledi odločitev Boga, da bo uničil 'pokvarjen grešni svet' in rešil samo pravičnega Noeta in njegove sinove. Ko se rešijo 'vesoljnega potopa', se novo človeštvo  razširi po vsem svetu. Ker je novi svet prav tako grešen kot stari, se Bog odloči, da sveta ne bo več uničil. Sledi zgodba o Abrahamovi navidezni žrtvi sina Izaka. 
Adamovo ime se prvič pojavi v 1. Mojzesovi knjigi s skupnim pomenom, kot 'človeštvo'; pozneje v 1. Mojzesovi 2–3 vsebuje določen člen ha, enakovreden angleškemu jeziku 'the', kar pomeni, da je to 'človek'. V teh poglavjih Bog oblikuje človeka (ha adam) iz zemlje (adamah), mu vdahne življenje v nosnice in ga postavi za skrbnika stvarstva. Bog nato ustvari ezer kenegdo, 'njemu ustreznega pomočnika' iz njegove strani ali rebra.  Beseda 'rib' je sumerska  in pomeni tako 'rebro' kot tudi 'življenje'. Imenujejo jo 'ishsha' ženska", ker je  oblikovana iz 'ish' - moški". Moški jo sprejme z veseljem. Moški bo od tega trenutka pustil starše, da bosta moški in ženska postala eno telo.  
Prvi moški in ženska sta v božjem rajskem vrtu, kjer je vse stvarstvo vegetarijansko in ni nasilja. Jesti smejo od vseh dreves, razen enega, drevesa spoznanja dobrega in zla. Ženo, ki jo govori kača, mika, da bi pojedla prepovedano sadje, nekaj da moškemu, ki tudi je. (V nasprotju s priljubljenim mitom ne moti človeka, ki je bil videti navzoč pri srečanju s kačo).  Bog preklinja vse tri, moški do življenja trdega dela, ki mu sledi smrt, ženska do porodne bolečine in do podrejenosti svojemu možu, kača pa naj se plazi po trebuhu in trpi sovraštvo obeh. Nato Bog obleče goloto moškega in ženske, ki sta postala podobna spoznanju dobrega in zla, nato pa jih prežene z vrta, da ne bi jedli plodov drugega drevesa, drevesa življenja in živeli večno. 
Ta  zgodba  dopušča, da lahko ta del označimo kot prispodobo ali 'modro pravljico'. Izgon iz zgodbe o Edenu se začne z dialogom med Evo in kačo, ki je bila v 1. Mojzesovi knjigi. Geneza kače ne identificira s satanom. Eva se je odzvala cinizmu bitja s ponavljanjem božje prepovedi jesti sadeže z drevesa spoznanja (1. Mojzesova 2: 17 ). Kača Evi zagotavlja, da ji Bog ne bo dopustil, da bo umrla, če bi jedla sadeže. Obenem pa bi se 'odprle oči', da bi bila 'kot Bog, ki pozna dobro in zlo' ​​(1. Mojzesova 3: 5 ). Eva si želi pridobiti modrost drevesa spoznanja s sadežem, ki ga da tudi Adamu (1. Mojzesova, 3: 6 ). S tem moški in ženska prepoznata svojo nagoto in si prikrijeta spolovila s figovimi listi (1. Mojzesova 3: 7 ).  
V nadaljevanju dialoga Bog dvomi v moškega in žensko (1. Mojzesova knjiga 3: 8–13). Bog začne dialog tako, da moškega pokliče z retoričnim vprašanjem, namenjenim razmisleku o njegovi nepravičnosti. Moški razloži, da se je iz strahu skril na vrtu, ker je spoznal lastno goloto (1. Mojzesova 3:10 ). Nato sledita še dve retorični vprašanji, namenjeni prikazovanju zavedanja o kljubovanju Božji zapovedi. Nato moški na žensko opozori kot na resnično storilko in nakazuje, da je za tragedijo odgovoren Bog, ker mu je ženo dal Bog (1. Mojzesova 3:12). Bog izzove žensko, da se razloži, in krivdo preloži na kačo (1. Mojzesova 3:13 ). 
Nato sledijo božje izreke treh sodb proti vsem krivcem (1. Mojzesova 3: 14–19). Najprej je kriva kača, nato ženo in na koncu še moški. Bog kačo prekolne. Eva bo trpela porodne bolečine, in bo morala biti pokorna možu. Človek postane smrten, čeprav prvotno ni opisan kot nesmrten. Moški v besedilu v 1. Mojzesovi 3:20 žensko poimenuje 'Eva' (heb. Hawwah), 'ker je bila mati vseh živih'. Bog za Adama in Evo izdeluje kožna oblačila.
Bog določi izgon obeh (1. Mojzesova 3: 22–24 ). Razlog zanj je bil preprečiti človeku, da bi jedel z drevesa življenja in da bi postal nesmrten: 'Glejte, človek je postal eden od nas, da spoznamo dobro in zlo; in zdaj, da ne bi dal roko njegovo, vzemite tudi drevo življenja in jejte in živite večno.' (1. Mojzesova 3:22 ). Bog v vrtu namesti  kerubine (nadnaravna bitja, ki zagotavljajo zaščito) in 'meč', ki varuje vhod (1. Mojzesova 3:24). 
Geneza 4 pripoveduje o življenju zunaj vrta, vključno z rojstvom prvih otrok Adama in Eve kot sta Kajn in Abel in zgodbo, po kateri Kajn ubije Abela. Adamu in Evi se rodi tretji sin Set, Adam pa je imel 'druge sinove in hčere' ( 1. Mojzesova 5: 4 ). V 1. Mojzesovi knjigi so našteti Adamovi potomci od Seta do Noeta s starostjo ob rojstvu njihovih prvih sinov in starostjo ob smrti. Adamova starost ob smrti je 930 let. Glede na Jubilejno knjigo se je Kajn poročil s svojo sestro Awan, hčerko Adama in Eve.  
Izvor in prvotno zgodovino Izraela opisuje pet knjig Tore. 1. Mojzesova 1–11 kaže le malo povezanosti z Biblijo: npr. imena njenih likov simbolično pomenijo: Adam (človek) in Eva (življenje), dežela kima (potepanje), itd. strokovnjaki domnevajo, da se opis zgodovine Izraela opira na Genezo in Pentatevh. Nekateri pa ga vidijo kot produkt helenističnega obdobja, za druge pa ni nastala prej kot v prvih desetletjih 4. stoletja pred Kristusom. Zlasti John Van Seters je  jahvistični vir datiral v izgnansko predperzijsko obdobje v 6. stoletje pred Kristusom zaradi babilonskega vpliva na mit o Adamu in Evi. Prvotna zgodovina temelji na dveh ločenih virih kot sta   duhovniški in ne-duhovniški, včasih imenovan tudi 'jahvisvir'.  
Tudi v starodavnem judovstvu so vedeli za dva različna razloga za ustvarjanje človeka. V prvem poročilu gre za hkratno božje stvarjenje moškega in ženske. V drugem poročilu pa je Bog ustvaril Evo po Adamovem stvarjenju.  Nekateri rabini so domnevali, da je Bog ustvaril Adama kot hermafrodita, ki je telesno in duhovno tako moški kot ženska, potem pa ju je ločil. To je podobno starogrškemu mitu o hermafroditih, ki jih je Zevs presekal na dvoje. Od tedaj ena polovica išče drugi komplementarni del. Drugi rabini pa so domnevali, da sta bili dve ločeni Evi. Prva je identificirana kot Lilith, številka, ki je bila drugje opisana kot nočni demon.
V 1. Mojzesovi 2: 7 'Bog diha človeku v nosnice in postane nefesh hayya '. To je podobno angleški besedi 'biti', v smislu telesa, ki je sposobno življenja. Pojem duše se je pojavil v hebrejski misli šele okoli 2. stoletja pred Kristusom s popularnostjo ideje vstajenja.  Nekateri zgodnji očetje krščanske cerkve so Evo razumeli kot odgovorno za 'padec človeka'  in grešnico, ker je premamila Adama, da je grešil. 'Vi ste hudičeva vrata', je Tertulijan obsodil svoje bralke in jih zadolžil, da so odgovorne za Kristusovo smrt: 'zaradi vaše puščave t.j. kazni za greh obstaja smrt, celo Božji sin moral umreti.' Leta 1486 sta dominikanca Kramer in Sprengler s podobnimi spisi Malleus Maleficarum t.j. 'Kladivo čarovnic' opravičila preganjanje 'čarovnic'.
Srednjeveška krščanska umetnost je 'edensko kačo' pogosto upodabljala kot žensko, ki jo  označujejo kot Lilith. S tem je poudarjala zapeljivost kače. Mnogim zgodnjim cerkvenim očetom, vključno s Klemenom Aleksandrijskim in Evzebijem iz Cezareje je hebrejsko 'Heva' pomenilo Evo in 'žensko kačo' kot simbol zvijače.
Na podlagi krščanskega nauka o padcu človeka je prišel nauk o izvirnem grehu. Avguštin je v skladu z latinskim prevodom Pisma Rimljanom (5 : 12) apostola Pavla razlagal Adamov greh kot deden: 'Smrt je zaradi Adama je prešla na vse ljudi, ki so grešili. Izvirni greh je pomenil, da se človek rodi v stanju grešnosti in mora čakati na odrešitev. Ta doktrina je postala temelj zahodnokrščanske teološke tradicije, ne pa tudi  judovske in pravoslavne.
Krst so v RKC razumeli kot očiščenje izvirnega greha, čeprav je bila njegova prvotna simbolika pomenila ponovno rojstvo. Poleg tega je bila kača, ki je zapeljala Evo, razumljena kot satan. V Tori te identifikacije ni. RKC uči, da sta bila Adam in Eva kot prva zgodovin ska človeka, osebno odgovorna za izvirni greh. To stališče je pojasnil papež Pij XII. v  okrožnici 'Humani Generis'. Zanj zvirni greh prihaja iz Adamovega greha. 
Gnostični kristjani so razpravljali o Adamu in Evi v znanih besedilih o 'Apokalipsi Adama' ki se nahajajo kot dokumenti v knjižnici Nag Hammadi. Ustvarjanje Adama kot prvotnega človeka je osrednji koncept teh spisov. Druga gnostična tradicija pa je trdila, da sta bila Adam in Eva ustvarjena, da bi pomagala premagati satana. Ofiti - kače niso identificirali s satanom, ker jo vidijo kot junaka. Spet drugi gnostiki so verjeli, da je satanov padec prišel po ustvarjanju človeštva. Tako kot v islamski tradiciji se tudi v tej zgodbi satan zaradi ponosa ni hotel pokloniti Adamu, ker Adam slabši od njega, ki bil ustvarjen iz ognja, medtem ko je bil Adam iz gline. Ta zavrnitev je privedla do satanovega padca,  ki je opisan v Enohovi knjigi.
V islamu muslimani s spoštovanjem gledajo na Adama ( Ādam ; arabsko : آدم ), ki je zanje 'oče človeštva'. Eva (Ḥawwāʼ; arab.: حواء ) pa je 'mati človeštva'. Ustvarjanje Adama in Eve je omenjeno v Kuranu , čeprav različni kuranski tolmači dajejo različne poglede na dejansko zgodbo stvarjenja (Qurʼan, Surat al-Nisaʼ, 1. vrstica). 
V Al Qummi je 'tafsir' rajski vrt. Po Kur'anu sta Adam in Eva v nebeškem vrtu jedla prepovedano jabolko. Posledično sta bila oba poslana na Zemljo kot božja predstavnika. Vsaka oseba je bila poslana na gorski vrh: Adam na al-Safi in Eva na al-Marwah . V tej islamski tradiciji je Adam jokal 40 dni, dokler se ni poke sal, nato pa je Bog poslal Črni kamen in ga naučil hadža. V skladu s preroškim  hadisom  sta se Adam in Eva ponovno združila na ravnici ʻArafat, blizu Meke. Skupaj sta imela dva sinova, Qabila in Habila.  
Koncept 'izvirnega greha' v islamu ne obstaja. Ko Bog ukaže angelom, naj se priklonijo Adamu, je Iblī vprašal: 'Zakaj naj se priklonim človeku? Jaz sem iz čistega ognja in on je iz zemlje.' Liberalni muslimani si ta poklon Adamu razlagajo kot povzdignjenje človeštva in kot sredstvo za podporo človekovih pravic; drugi pa mislijo s tem na božje svarilo, da bo največji sovražnik ljudi na zemlji njihov ego.  
Bahami razumejo zgodbo o Adamu in Evi le simbolično z univerzalnim pomenom božje skrivnosti. Adam simbolizira nebeškega duha, Eva pa človeško dušo. Drevo znanja simbolizira človeški svet, kača pa navezanost na človeški svet. Adamov padec predstavlja način, kako se je človeštvo zaveda vprašanja dobrega in zla glede na božjo voljo.
Znanstvena spoznanja v paleontologiji, geologiji, biologiji in drugih disciplinah kažejo, da imajo ljudje in vsa druga živa bitja istega skupnega prednika v davnini. V biologiji  najnovejše pogoste prednike, ki jih izsledimo z uporabo Y-kromosoma za moško in  mitohondrijsko DNA za žensko linijo, običajno imenujemo Y-kromosomski Adam  in   Mitohondrijska Eva.  
Osnovno vprašanje zgodbe o Adamu in Evi oz. božjega stvarjenja je propad ali preživetje civilizacije. Zgodba o Adamu in Evi nam pokaže, da so božji zakoni nad človeškimi. V zgodovini se pojavlja zakonitost, da mora človek vsak svoj izum plačati, ker je naravi nekaj neupravičeno odvzel. O tem govori že Ajshilov mit o Prometeju, ki ga bogovi priklenejo na skalo, ker jim je ukradel ogenj. Ne nazadnje je pogubljen tudi Goethejev Faust, dokler je za svojo vsevednost zavezan Mefistu. Spoznanje je vredno le, če ga prežema božja ljubezen.     

Teorije o duhovni evoluciji so sicer raznolike, vendar so naravnane na začetek in konec zgodovine. Lahko so kozmološke (opisujejo obstoj na splošno), osebne (opisujejo razvoj posameznika) ali oboje. Lahko so holistične, tako da višje resničnosti izhajajo iz nižjih, a niso reducirane nanje; za idealistične je resničnost predvsem mentalna ali duhovna.

Duhovna evolucija je filozofska, teološka, ezoterična in duhovna ideja, da se  razvijata  narava in človeška kultura iz kozmološkega  vzorca ali v skladu z vnaprej določenimi potenciali. Zastopniki duhovne evolucije želijo razlikovati višje stopnje duha od nižje biološke evolucije fizičnih pojavnih oblik.  Koncept duhovne evolucije dopolnjuje tudi zamisel o ustvarjalnem impulzu pri ljudeh, ki je znan kot epigeneza. Sestopanje zavesti v materialni svet in od tod dviganje v duhovnega k enemu poznajo mnoge verske tradicije.  

Teorije o duhovni evoluciji se pojavljajo v mnogih  okultnih  in  ezoteričnih naukih, ki poudarjajo napredovanje posameznika bodisi po smrti bodisi prek zaporednih reinkarnacij kot to zastopata budizem in teozofija. Koncept evolucije na splošno ustreza duhovni misli o naprednem razvoju človeštva, vendar pa ne na živalski oz. materialni osnovi. Nematerialna duša  je nesmrtni del duha. Šele človekova ustvarjalnost kaže na dar duha, ki se dviga do najvišje stopnje. Temelje stpnjevitega razvoja je mogoče najti že pri Plotinu in neoplatonikih, kakor tudi pri hindujskih sektah kašmirskih šizizmov, tantre, gnosticizma, sufizma in kabale.  

Načelno lahko vsako religijo utemeljujemo duhovno evolucijsko z novejšimi znanstvenimi dosežki. Tako Robert Wright je (2018)  poljubnoznanstveno povezuje budistična načela s spoznanji evolucijske psihologije in nevrologije. Verjame, da lahko z budističnimi meditacijami utišamo mnoge negativne občutke in zaživimo boljše in srečnejše življenje. 

Biolog in spiritualist Alfred Russel Wallace (1823-1913) je verjel, da so kvalitativne spremembe življenja rezultat duhovnega razvoja. Pozneje je bil Wallace zagovornik spiritizma, ker je verjel v nematerialni izvor za višje duševne sposobnosti ljudi. Evolucija kaže, da ima vesolje svoj namen. Wallace (2011) evolucijo opisuje kot 'ustvarjalno moč, miselnost in končni namen'. Verjel je, da naravna selekcija ne more razložiti  inteligence   in  morale v človeku. Izvor duhovne narave izvira 'iz nevidnega vesolja duha'. Sodeloval je z Darwinom, prvi je skoval sintagmo darvinizem. Nedvomno je bil Wallace svetovnonazorsko širši duh in tudi bolj družbeno angažiran kot Darwin.  

Ernst Friedrich Schumacher je znan kot ekonomist. Svetovnonazorsko je prešel pot od ateista, budista do katoličana. Zanimal se je tudi za krščansko mistiko. Zaslovel je po knjigi 'Majhno je lepo' (Small is beutuful, 1973). Zastopal je avtonomije lokalnih gospodarstev zlasti v deželah v razvoju. Trdil je, da vsak potrebuje za svoj razvoj dobro delo. Schumacher je razložil poenostavljeno kontinuiteto bivanja, ki temelji na ideji o štirih 'kraljestvih' kot so mineralno, rastlinsko, živalsko in človeško.  Njegov pristop pa spominja na univerzalno usmerjenost pisatelja Hustona Smitha  in verjetno prispeva k 'holonomski' hierarhiji Kena Wilberja, ki velja za enega od začetnikov okoljskega gibanja.

Koncept duhovne evolucije zastopa tudi William Sturgis Bigelow, zdravnik in budist, ki je povezoval biologijo in duhovnost. Sedem let je potoval po Japonski. Svoje glavne ideje je razložil v knjigi (1908) Budizem in nesmrtnost.  Bigelow je bil prepričan, da duhovna evolucija vključuje posameznikovo 'brezpogojno zavest'. Giblje se 'po lestvici evolucije', ki jo vodi naravna selekcija. Nato se posameznik premakne na raven nebesne izkušnje in se končno lahko 'vrne v brezpogojno zavest, iz katere izhajajo vse stvari'. Bigelow je sprejel tako materialno kot duhovno evolucijo in je verjel, da sta budizem in  znanost  združljivi. 
 
Robert Broom (1933) se v delu 'Prihod človeka - nesreča ali oblikovanje' sprašuje, opredeli za načrtovano oblikovanje človeka. 'Duhovne agencije' so vodile evolucijo. Živali in  rastline so preveč zapletene, da bi se lahko pojavile po naključju. Po Broomu sta obstajali vsaj dve različni vrsti duhovnih sil. Nekateri so ju sposobni videti. Trdil je, da obstajata načrt in končni namen evolucije, ki je 'homo sapiens'. 
 
Duhovna evolucija namesto da bi bila fizični (ali fizično-duhovni) proces temelji na ideji o stopnjah, skozi katere duša in duh prehajata na atemporalni, kvalitativni način. To je še danes pomemben del nekaterih spiritualističnih idej. To je podobno nekaterim glavnim Teozofija predstavlja bolj izpopolnjeno in kompleksno kozmologijo kot spiritualizem, čeprav izhaja iz istega splošnega okolja. Blavatska je razvila kozmologijo, v kateri človeški rod tako kolektivno in z nasledstvom posameznih reinkarnacij prehaja skozi številne  'koreninske rase' od poljske koreninske dirke, skozi lemurijske, atlantske do današnje 'arijske rase. Ta naj privedla do post-arijske koreninske rase visoko duhovnih in razsvetljenih bitij, ki bo nastala v Baji Kalifornija v 28. stoletju. Sledile  ji bodo še bolj vzvišene koreninske dirke, preden se povzpnemo do popolnoma nadčloveških in kozmičnih stanj obstoja.

Leta 1875 sta Blavatska in Henry Steel Olcott ustanovila raziskovalni in založniški inštitut, 'Teozofsko društvo'. Blavatska je teozofijo opredelila kot 'arhaično modrost, religijo in ezoterični nauk, ki so jo nekoč poznali v vsaki starodavni državi oz. civilizaciji'. Zanjo so vse religije nastale iz prvotne religije, ki bo v prihodnosti prevladala. Zato je bil osnovni namen Teozofskega društva 'oblikovanje jedra univerzalnega bratstva človeštva, brez razlikovanja po rasi, veroizpovedi, spolu, kasti ali barvi kože'.  Blavatska je sebe videla kot misijonarko tega starodavnega znanja. Potovala je po svetu in pisala knjige o okultnem, med drugim 'Razkrita Isis in Skrivni nauk'. Teozofsko društvo je spodbudilo budistični modernizem in hinduistična reformna gibanja ter širjenje teh posodobljenih različic na zahodu. Blavatska je bila pomembna pri zahodnem prenosu in oživitvi 'budizma Theravada'.  Njene Ideje so razvijali nasledniki, kot so CW Leadbeater, Rudolf Steiner, Alice Bailey , Benjamin Creme in Victor Skumin. 

Blavatska je sicer vključevala elemente znanosti v vzhodno in zahodno ezoterično misel, zavrnila pa je darvinistično idejo razvoja človeka iz opic. Večina poznejših ezoterikov se je s tem strinjala. Ideja naravne selekcije in naključne mutacije ne ustreza mnogim duhovnim evolucionistom. Evolucijo vodijo metafizična načela h končnemu duhovnemu božanskemu stanju. Teozofi verjamejo, da se duhovno razvijamo znotraj vrste ezoteričnih iniciacij in bomo v prihodnosti postali ezoterični mojstri samih sebe podobno kot se duše postopoma dvigajo navzgor skozi duhovno hierarhijo skozi časovna obdobja reinkarnacij. Nedavni teozofi in antropozofi (zlasti Hermann Poppelbaum) so skušali geološka in paleontološka spoznanja vključiti v kozmologijo in duhovno evolucijo. Danes se teozofija nadaljuje v določenih novodobnih religijah, ki temeljijo na t. im. 'učenju vnebovzetih mojstrov'. 

Nikola Berdjajev (1874-1948) je v okviru svoje eshatološke metafizike zastopal nastanek novega srednjega veka. Zanj je značilna povečana religioznost na višji stopnji, zanimanje za okultizem in odkrivanje magičnih lastnosti tehnike, rast iracionalne svobode. Berdjajev uvaja pojem novega srednjega veka, ker se počuti v času dekadence kot poslednji Rimljan. Ta zgodovinska ponovitev ne bo identična s preteklim srednjim vekom. Je kritik ruske revolucije in uradnega pravoslavja. V tem smislu odlično interpretira intence duhovne svobode Dostojevskega.  Religiozni duh je osnovna gibalna sila zgodovine. Je blizu Spenglerjeve vizije zatona Zahoda in Durkheimovega razmerja med organsko in mehansko solidarnostjo. Novi srednji vek pomeni povratek k organski solidarnosti v smislu povratka duha k sebi iz stanja odtujene objektivizacije, ki je znana v krščanski teologiji kot 'kenoza'. Njegov nauk je blizu krščanskega eksistencializma in personalizma kot ga poznamo v Evropi. Tartalja (1976, 79-99) ga postavlja ob bok predstavnikov ciklične teorije Toynbeeja in Sorokina.    

Piritim Aleksandrovič Sorokin (1889-1968) razlikuje tri kulture: 1. čutna, senzatska oz. materialistična, 2. ideatska z abstraktnimi ideali (fašizem, komunizem) in 3. idealistična s filozofskimi sistemi, sokratskih, platonskih šol, nemškega idealizma. Kontinuiteta zgodovi ne se dogaja na osnovi nastajanja, umiranja in vstajenja idej, ki so izpostavljene dezintegra cijam in ponovnim integracijam. Zato je pomembno, kako posameznik diferencira in integrira cilje za razvijanje svojih potencialov. Z občutkom osebne avtonomije narašča želja po osebni rasti, izboljševanju, samoaktualizaciji. Kot je znano, obstajajo tisti, ki so poslušni normam, tistimi, ki so nekje vmes in tistimi, kijih zavestno kršijo. Čim višja je stopnja kulture, tem manj ljudi jo doseže. Le redki pridejo do univerzalnih vrednot. Ni pomembno, koliko je teh stopenj, pomembno je napredovanje k integraciji. Vendar Sorokin tako kot drugi evolucionisti zaradi zapletenosti zanika idejo linearnega napredka, čeprav je nova stopnja posledica krize prejšnje.      

Leta 1947 je Sorokin verjel, da je zahodna senzacionalna kultura v zadnji fazi kaosa. Zato je pripravil program za 'reševanje človeštva', ki temelji na 'altruistični ljubezni in vedenju'. V običajnih okoliščinah prevladuje načelo polarizacije, ki vodi v moralno brezbrižnost. Sorokin je pravilno predvideval, da bo po padcu komunizma prišlo obdobje rasti nove kulture Rusije. Šele širjenje idej altruistične ljubezni po svetu bo premagalo krizo. Ta projekt je danes bolj aktualen bolj kot kdaj prej. Pater Marko Rupnik ima Sorokina za svoj zgled in navdih. Njegove ikone po svetopisemskih motivih kažejo na to, da smo že in bomo še 'vsi bratje' kot to izpoveduje okrožnica papeža Frančiška (2020).   

Sri Aurobindo in Pierre Teilhard de Chardin opisujeta napredovanje od nežive materije v prihodnje stanje božanske zavesti. Teilhard de Chardin predvideva razvoj 'od alfa do omega',  ki je Kristus, Sri Aurobindo pa do nadčloveškega področja. Teilhard de Chardin je odkrival pekinškega človeka' (lat. homo pekinensis). Predstavil je teleološki prikaz planetarne in kozmične evolucije, po katerem nastajanju atomov, molekul in neživih snovi sledi razvoj biosfere in organsko evolucijo, nato videz človeka in noosfere kot skupnega ovoja človeške misli. Po Teilhardu se evolucija nadaljuje z vrhuncem in združitvijo v točki omega, ki jo poistoveti s Kristusom. Moltmann (1996) mu je očital, da se ukvarja preveč z Jezusom kot evolucionistom in premalo z Jezusom odrešenikom. To posredno velja tudi za vse druge duhovne evolucioniste.

Arthur M. Young (1905-1995) in Edward Haskell sta neodvisno drug od drugega vključila ugotovitve znanosti v teorijo duhovne evolucije in razširila tradicionalne kategorije ljudi, živali, rastlin in mineralov s kraljestvi, ki predstavljajo  fotone, atome  in  molekule.  Arthur M. Young analizira človeško stanje kot podmnožico večjega kraljestva 'Dominiona'. 6.  stopnjo sta zastopala Kristus in Buda. 

Interdisciplinarno znanstveno predstavitev evolucijske ideje ponuja Erich Jantschv svojih delih (Jantsch, 1980a, 1980b, 1980c) razlaga, kakšno je samoorganizirajoče vesolje po holistični paradigmi evolucije. Ta samoorganizacija je združujoča evolucijska, ker interdisciplinarno vključuje kozmologijo,  biologijo,  sociologijo, psihologijo in zavest. Jantsch (1980a) nadaljuje delo Ilije Prigogina o raztresenih in neenakomernih  stanjih. Običajna krščanska teologija nima niti reinkarnacije niti duhovne evolucije, ampak ima proces trinitarizacije.    

Meher Baba  z izrazom involucija v knjigi (1955) Bog govori opisuje  notranje potovanje zavesti po preseganju fizičnega oz. materialnega stanja do samozavesti kot združitve z Bogom.  Po Meher Babi zavest duše v dvojnosti gre najprej skozi dolg proces evolucije forme, nato doseže človeško obliko. Zavest vstopi v proces reinkarnacije in končno doseže vrhunec v uresničitvi boga. V omenjeni knjigi združuje ideje vedante, sufizma in krščanstva. Kljub vtisu sinkretične religije, mu je cilj enost z Bogom.  

Ezoterična kozmologija Surat Shabda Yoga prikazuje celotno stvarstvo oz makrokozmos kot duhovno diferencirano hierarhijo, ki jo pogosto imenujejo 'jajca, regije ali ravnine'. Običajno je nad fizično ravnino opisano osem duhovnih ravni, čeprav se imena in pododdelki znotraj teh ravni do neke mere razlikujejo glede na misijo in določenega mojstra. Za mnoge avtorje je posameznik v bistvu le mikrokozmični posnetek vesolja kot makrokozmosa kot del celote. Pri tem v interaktivni komunikaciji z njo prehaja različna stanja zavesti. 
 
Mircea Eliade (1961) je ugotavljala, da je v mnogih predmodernih kulturah mogoče najti koncept padca in 'nostalgijo po raju'. Nekatere kulture, ki imajo  ciklično  vizijo  poslabšanja vesolja (npr. v heziodski,  hindujski  in  lurijski kozmologiji degradacije od zlate do železne dobe ali Kali Yuga ) je mogoče uravnotežiti z ustreznim vzponom na višje duhovne stopnje in vrnitev k rajskim razmeram. Te pa najdemo v budističnih in zlasti v Jainovih  kozmolo gijah.

Spiralna  dinamika temelji na delu Clare Gravesa. Na različnih razvojnih stopnjah se po njem (Graves, 1981) pojavljajo različni odnosi med individualnim in družbenim. Obstaja 9 zgodovinskih razvojnih stopenj zahtevnosti načinov proizvodnje: 1. – eksistenčni človek, 2. – rodovni človek, 3. – osamljeni borec, 4. – lojalni človek, 5. – iskalec uspeha, 6. – timski človek, 7. – iskalec možnosti, 8. – globalni človek, 9. planetarni človek. Razvoj posameznika je duhovno čedalje bolj usklajen z razvojem narave in družbe. Cilj razvoja je prožno ujemanje v smislu ekološke biotske raznolikosti na planetarni ravni.  

Ken Wilber, roj. 1949 vključuje v svojo teorijo resnice številnih in različnih področij: fizike in biologije; družbene in sistemske vede; umetnosti in estetike; razvojne psihologije in špekulativne mistike, kot tudi stališča konfliktnih filozofskih šol od neoplatonizma do modernizma, od idealizma do postmodernizma. Upošteva pomembne mislece od Plotina, Hegla, Šri Aurobinda in Jantscha in Gravesa. Wilber priznava posebne pogoje veljavne relativne resnice. Prikaže več sto zemljevidov razvoja zavesti in človeka, ki so jih v različnih obdobjih ustvarili različni misleci na biološki, psihološki, kognitivni in duhovni razvojni osnovi. Zunanje oblike razvoja je mogoče proučevati objektivno in eksperimentalno. Vsak celovit razvoj vključuje tudi notranje subjektivne dimenzije, ki terjajo interpretacijo, odvisno od zavesti in introspekcije. Wilber predstavlja notranji in zunanji razvoj na individualni in družbeni ravni. Te resnice so enkratne in nezvedljive ena na drugo. Behavioristi ne morejo razumeti človekove notranje izkušnje, ker opazujejo le njegovo zunanje vedenje ali fiziološke procese. Resnica nas bo osvobodila le tedaj, če priznamo, da obstaja več resnic in ena sama božja resnica.

Vedno smo v prehodnem obdobju. Wilber pokazati, da so te stopnje bivanja skupne vsem naukom starodavnih modrosti. Za Wilberja se človek razvija skozi več stopenj oz. faz duhovne celovitosti. Vsi evolucionisti (razen Darwina!?) na koncu označijo duhovno enotnost oz.  točko omega z vključitvijo vseh prejšnjih stopenj. Posamezniki se na vsaki stopnji povzpnejo do vrhunca zavesti, ki jo naznanjajo preroki, vizionarji in voditelji vseh religij v različnih obdobjih, vendar pa zaradi spoznanih omejitev na naslednji stopnji nastane še nekaj nekaj novega. To stališče odraža nenehen boj, ki je element vsakega resničnega iskanja bolj zavestnega in polnega življenja. Nobena doba nima prednosti pred drugo, kar pomeni, da novosti niso nujno boljše, tradicionalno pa ni slabo. Vsi smo hrana jutrišnjega dne v nenehnem procesu. Duh se sam razvija v različnih krajih in časih. Prehod v naslednje obdobje je možen šele tedaj, ko prejšnje izkaže svoje slabosti in v naslednjo 'investira nova pozitivna pričakovanja oz. upanja. V določenem času vendarle ena prevlada. Podobno meni Kuhn (1998) za zamenjavo znanstvenih paradigem. Ko nova paradigma dobi kritično množico zastopnikov drugačnega načina mišljenja, prejšnja ni več aktualna. Na zamenjavo paradigme vplivajo tudi socialni in psihološki dejavniki in ne le znanstveni načini mišljenja
     
Wilber kritizira avtorje, metode, ideje in sisteme, ki obljubljajo novo pot do resnice, a so običajno nepopolni, zavajajoči, napačno obveščeni ali pa izkrivljajo resnico. Ocenjuje, da se pogosto zmedemo. Prestrašeni nad možnostjo kakršnihkoli sprememb, smo nagnjeni k samoprevari in smo prenagljeni, da bi bili pozorni na preproste odgovore in hitre rešitve, kar na koncu le zoži našo perspektivo in prekine razvoj. Wilber rad 'dela povečave', da bi videl detajle na največji sliki, vendar pri tem ne upošteva vseh elementov sistema kot enakovred nih. Ne boji se svojih sovražnikov, saj ga mnogi spoštujejo. Kritično ocenjuje spremenjene vloge moških in žensk, stalno degradacijo okolja, raznolikost in multikulturalizem, zatiranje spominov in spolno zlorabo otrok kot tudi negativne učinke interneta v informacijski dobi.

Wilber razpravlja o razvoju zavesti in naši sposobnosti, da se preoblikujemo in premakne mo na novo raven. Morda nas to lahko reši pred številnimi napakami in lažnimi potmi do modrosti, ki jo lahko izberemo. Krščanstvo je kozmopolitisko. Wilber zastopa še univerzalno zavest, vzhodne in zahodne pristope k osebnostni rasti, transpersonalni vidik človekovega razvoja, integralni budizem, religijo jutrišnjega dne, integralno meditacijo, integralno življenjsko prakso v 21. stoletju, revolucionaren pristop k življenju, vesolju, preprosti občutek biti, povezovanje čutov in duše, znanosti in religije. Wilber je pod vplivom tistih budističnih modrecev, ki so vplivali na Zahod (npr. Jogananda, Maharishi, Patanđali), ki vidijo integrativno vlogo religij v budizmu. 

Kristjani pa vidimo še potencialne univerzalne moči razvoja krščanstva, kajti dokler ne bodo vsi verjeli v božje usmiljenje, svet ne bo odrešen. Religije iščejo v sebi moč za premagova nje medsebojnih konfliktov. Huntington (2000) je upravičeno opozarjal na 'spor civilizacij' zlasti med kristjani in muslimani.       

Še vedno so v obtoku teorije o enojni naravi Kristusa, ki naj bi bil le Bog kot za koptsko cerkev ali le idealni človek kot za sodobne pelagijance. Res je, da so kristjani uporabljali za razumevanje jezika Boga različne gramatike, ki bi jih približno označili po zgodovinskih mejnikih koncilov kot so Nicejski, Kalcedonski, Tridentinski, prvi in drugi Vatikanski koncil. Krhkost, slaba nagnjenja in grešnost, ki ji sveti Pavel pravi mesenost, so izvor nemoči in konfliktnosti. Stari mojstri duhovnega življenja učijo prehod s površine v notranjo globino, kjer lahko prepoznamoi prave motive naših dejanj. 

So tudi poskusi posodabljanja krščanstva z novejšo naravoslovno kozmološko znanostjo 21. stoletja. Bruce Sanguin (2012a) meni: 'Čas je, da krščanska cerkev dobi kozmološki program. Zdaj vemo, da živimo v razvija jočem se evolucijskem vesolju. Evolucija je način so-ustvarjanja  v prostoru in času na področjih kot so: materialno, biološko, družbeno, kulturno, psihološko in duhovno. V luči evolucijskega krščanstva Sanguin (2012a) oblikuje odgovore na moralna, duhovna in znanstvena vprašanja, ki so jih postavili Mad Men, Richard Dawkins, zgodbe iz Biblije in druge zgodbe, ki nas informirajo o našem svetovnem nazoru. Sanguinova razmišljanja poživljajo našo vero in nas veselijo, ne da bi nam bilo treba žrtvovati  racional nega, na dokazih temelječega pogleda na svet, da bi ostali danes človek vere. Sanguin skuša priti do ekološke, evolucijsko krščanske teologije.

Kot piše Sanguin (2012a): »Čas je, da se krščanska cerkev sprijazni s kozmološkim 
Programom. Potrebujemo nove mehove za novo vino, ki ga izliva Sveti Duh v 21. stoletju. Znanost tega stoletja nam je priskrbela novo zgodbo o stvarstvu, ki mora prežeti  svetopisemske pripovedi o stvarstvu. Živimo v evolucijskem vesolju. Evolucija je način, ki ga Sveti Duh ustvarja v prostoru in času na biološkem, socialnem, kulturnem, psihološkem in duhovnem področju. Te nove kozmologije ne morejo zastopati stari vzorniki in podobe Boga tudi ne stari načini obstoja  Cerkve.«

Sanguin spodbuja bralce naj znova odkrijemo strahospoštovanje kot odnos, ki ga sicer sodobniki, ki hitro ropajo skupni planet, odklanjajo. Če bi lahko iz dneva v dan videli, kaj se dogaja pred našimi očmi, bi nas sveti sijaj stvarstva spustil na kolena in bi ostali brez besed. 
Sanguin v vesolju vidi božjo prisotnost. To ima praktične posledice za poslanstvo Cerkve.  Sanguin (2012a) piše: V prvih stoletjih po Jezusovi smrti so njegovi učenci ugotovili, da so bile za odziv na krizo njihove dobe potrebne bolnišnice za bolnike in hrana za revne. Biti morajo podobni usmiljenemu Samarijanu. Danes je potreben sočutni odziv na stisko našega planeta. Cerkev mora premakniti človeško zavest od etike prevlade zaradi ekonomske koristi k duhovnosti strahospoštovanja. Tistim, ki se želijo podati na razburljivo teološko pot odkrivanja, to predstavlja tudi bogato priložnost, da se ponovno spoznajo z Božjim Duhom, ki se giblje v sami dinamiki razvijajočega se vesolja. Sanguin nas sprašuje, ali si resnično želimo svetovnega miru. Je simbol križa pretežak? Zakaj odpuščati?  Ali nas postavitev Jezusa na božji piedestal odvrača od njega? Sanguin (2012b) na ta vprašanja in odgovarja s ključnimi pojmi za napredek znanosti, religije in vere.

V evolucijsko teologijo je treba vključiti 14-milijard let trajajočo zgodovino vesolja. Znanstveniki kot so Edward O. Wilson, Brian Swimme, Eric Chaisson, Ursula Goode nough, itd. so sprejeli pobude nekaterih liberalnih teologov npr. Gordon D. Kaufman,  Jerome A. Stone, Michael Dowd, itd. Evolucijski evangelist in napredni teolog Michael  Dowd uporablja izraza 'ep o evoluciji in 'velika zgodba'. Menijo, da se  znanost in vera medsebojno vključujeta.  Ep o vesolju, biološki in človeški evoluciji, ki jo razkriva znanost, je podlaga za navdihujoč pogled na naše mesto v vesolju in nov pristop k religiji. Evolucija je videti kot verski duhovni proces, ki ni nesmiselna slepa priložnost.  Kritik Geoff Thompson pa trdi, da argumenti progresivnega krščanstva, kot jo zastopata Gretta Vosper in John Shelby Spong, niso prepričljivi. 

Morda je še najbližje zasnovi božje revolucije cerkev Sagrada familia (Sveta družina) v Barceloni, ki je še vedno ni popolnoma dograjena. Jr delo treh arhitektov. Drugi je bil slavni Anton Gaudi. Z ženo Tončko sva imela srečo, da sva pred tremi leti na romanju v Lurd videla njeno veličastno notranjost, ki je ikona nebeškega kraljestva, s stropno konstrukcijo križa spominja tudi na bodočo vesoljsko ladjo. Je ecclesia universalis, kozmopolitska prihodnost divinizacije človeštva.    

Papeži vseh teh 'znanstvenih' pobud še niso sprejeli, nekaj pa so jih. Prvi papež, ki je pokazal posluh za Darwinovo evolucijsko teorijo, je bil Pij XII. (1950) z okrožnico 'Humani generis'. Janez Pavel II. je dejal, da »v luči evolucije stvarjenje predstavlja dogajanje, ki se razprostira skozi čas – kakor 'creatio continua' nenehno stvarjenje, v katerem Bog postaja viden v očeh vernika kot Stvarnik nebes in zemlje.« Papež Frančišek poudarja, da »ko v Prvi Mojzesovi knjigi beremo pripoved o stvarjenju, obstaja nevarnost, da bi si Boga predstavljali kot nekakšnega čarovnika s čarobno palico, ki lahko naredi vse stvari. Bog je ustvaril bitja in pustil, da se razvijajo v skladu z notranjimi zakoni, ki jih je položil v vsako izmed njih, da bi se razvijala do lastne polnosti. … Veliki pok (ang. big bang), ki danes velja za začetek sveta, ne nasprotuje božjemu ustvarjalnemu posegu, ampak ga zahteva. Evolucija v naravi ni nasprotna ideji stvarjenja, kajti evolucija predpostavlja stvarjenje bitij, ki se razvijajo.«

Ob stoletnici Rerum novarum je Janez Pavel II. izdal novo okrožnico Centesimus annus (1991). Papež je najbolj pozoren na dogajanje v državah srednje in vzhodne Evrope, zlasti na gospodarsko tranzicijo s socializma na kapitalizem. Meni, da so nastale težave podobne tistim, s katerimi so se morali spopasti na Zahodu že po drugi svetovni vojni. Oba papeža sta vedela, da proletariat ne more osvoboditi vsega človeštva. Leon XIII. je to lahko le predvideval, Janez Pavel II. pa je to po padcu Berlinskega zidu uvidel. Žal pa se je pojavilo tudi evforično sprejemanje kapitalizma. Zato papež narode vzhodne in srednje Evrope opozarja na nevarnosti kapitalistične ekonomije. Že tedaj je uvidel, da profit krni človekove pravice. Treba je upoštevati vlogo prostega trga in vlogo države, škodljivo pa je malikovanje obeh. Zavzema se za dinamično ravnotežje med interesi dela in interesi kapitala. Lahko bi rekli, da ti papeži iščejo družbeno pravičnost v božjem umu sicer drugače, po namenu pa vendarle podobno kot je Avguštin iskal smisel minljive posvetne države v Božji državi.  
Na osnovi pozitivne psihologije je upokojeni angleški zdravnik de Bono, ki na Malti izumlja predloge za osebnostni razvoj bodisi po paralelnem ali lateralnem mišljenju. Izdelal je tudi koncept pozitivne revolucije (De Bono, 2005), ki je sončne, rumene barve in jo lahko vsakdo izvaja kar doma po načelih petih prstov na eni roki. Palec pomeni  konstruktivnost delovanja v pozitivni smeri, kazalec kaže na povečevanje pozitivne naravnanosti, navad in spretnosti, sredinec kaže na zmanjševanje negativnega odnosa in izboljševanje samega sebe, prstanec pomeni spoštovanje dostojanstva drugih ljudi, mezinec pa kaže na prispevek pri spodbujanju drugih ljudi v smeri pozitivnega delovanja. Seveda pa bi morali biti izvajalci med seboj dobro interaktivno komunikativno povezani, da bi lahko usklajevali skupne akcije. Poznamo tudi druge zasnove miroljubne socialne revolucije, ki pa imajo tudi nekatere podobne značilnosti.  

Za razliko od proletarske, nasilne, negativne, kolektivne družbene  revolucije, je pozitivna miroljubna in skupinska. Če bi želeli uvrstiti De Bonov koncept revolucije po mirni poti glede na značilnostih Gravesovih razvojni stopenj, bi verjetno ugotovili, da so se dogajale negativne nasilne komunistične revolucije, kakor jih opredeljuje de Bono na 4. kolektivistični stopnji duha, medtem ko pozitivne miroljubne lahko potekajo šele od  5. stopnje evolucije duha dalje v smislu 'strive drives' - privatne iniciative kot reakcije na komunistično kolektivistično enoumje dalje. Peter Millonig je ugotovil krščanski izvor družbenih sprememb: »Na začetku vsake pozitivne družbene preobrazbe je spreobrnjenje posameznika.« Brez spreobrnjenja posameznika ni niti njegove  niti družbene pozitivne spremembe, ozdravitve.   

Benedikt XVI. (2006) uvaja pojem 'božje revolucije' s stališčem, da lahko samo Bog kot Stvarnik sveta uvaja radikalne spremembe v njem. Stališče je nedvomno zanimivo po propadlih socialističnih revolucijah in nenehnem 'revolucioniranju proizvajalnih sil' v kapitalizmu. Kaže na to, da človek s še tako sodobno tehnološko komunikacijo in informatizacijo ne more sam odpraviti človekovih lastnih slabosti, nagnjenosti k zlu. 
Metafizični um je temelj odločanja in ne vsakdanji.     

Benedikt XVI.  je videl glavni izziv, s katerim se soočata cerkev in človeštvo v 'diktaturi relativizma' kot absolutizaciji relativnega. 'Krivec zanj pa je je Kantovo 'samoomejevanje razuma'. A sodobna znanost sloni na moči razuma, da spozna resnico. Posledično vodi samo-amputacija razuma do patologije religije, kar se kaže v terorizmu, in patologij znanosti, ki vodi do ekoloških katastrof in neuspeha družbenih revolucij ter njihovih ideologij. 20. stoletja. 

Papež Frančišek je po prevzemu funkcije papeža začel moralno prenavljati kler. Moralne delikte duhovnikov je postavil pod pristojnost civilnih sodišč. V boju zoper pedofilijo in moralno razpuščenost je želel popraviti škodo licemerstva, ki je nastala, ker so do nedavnega spolne škandale duhovščine prikrivali zaradi zaščite ugleda cerkve. Frančišek je uvedel pregledno poslovanja vatikanskih finančnih ustanov, reformiral  vatikansko kurijo, socialno usmeril cerkveno pastoralo, povečal skrb za tretji svet, okrepil ekumenski dialog, posebno z Rusko pravoslavno cerkvijo, ki doživlja renesanso krščanstva.  Podpira širitev krščanstva azijskem prostoru, zlasti na Kitajskem. Za uresničitev zastavljenih nalog bo potrebnih več desetletij načrtnega dela. Papež Frančišek deluje predvsem na simbolni in pričevanjski ravni. Že po prevzetem Frančiškovem imenu za papeško ime po asiškem ubožcu, ki je v 13. stoletju želel s svojim delovanjem razdediniti RKC, je naznanil programsko  spremembo. 
Sedanji  čas zahteva revno Cerkev, ki bo stala ob strani revnim množicam sveta. Zaradi naraščajočega zanimanja za reševanje problema izkoriščanega dela in poslanstva delavskega razreda, da bi po revolucionarni poti našel pot v svobodno družbo, sta se odzvala tudi dva papeža. Dve papeški okrožnici posvečeni človeškemu delu. Prva je 'Rerum novorarum' – Nove stvari. Papež Leon XIII. v okrožnici leta 1891postavlja krščanske temelje družbe, ki so v skladu z naravnim pravom. Zasebna lastnina je pravica vsakega človeka, družina je prvotna človeška skupnost, oboje pa pogoj za življenje v družbi, ki ga je treba absolutno spoštovati. Cerkev spodbuja in sama ustanavlja dobrodelne ustanove. 
Kovačič Peršin (2016) pojasnjuje, kako postavlja papež Frančišek s svojimi reformami duhovne temelje nove civilizacije. Po moje gre še za več: gre za uresničevanje osnutka 'božje revolucije' po Benediktu XVI. Posamezne reforme, ki jih Frančišek niti ne bo mogel do konca izvesti, ker so nedokončan projekt, so sestavine te božje revolucije. Jasno je, da z njimi naleti na odpor. 

Pot do krščanske duhovne edinosti predstavlja 'Teden krščanske edinosti', ki poteka vsako leto od 18. do 25. januarja. V l. 2011 je šlo za naslednje stebre edinosti, ki je bila v prvotni Cerkvi. 1. stanovitnost v nauku apostolov, 2. v občestvu (gr. koinonia), 3. lomljenju kruha – evharistiji. Za vsako leto pripravi gradivo druga skupina na drugo temo.   Jezus želi, da ostanemo v miru, resnici, svobodi in ljubezni.   

Teden molitve za edinost kristjanov 2021 so obhajali med 18. in 25. januarjem. Gradivo je tokrat pripravila ženska meniška skupnost Grandchamp iz Švice. Redovnice so izbrale temo »Ostanite v moji ljubezni: obrodili boste obilo sadu«, ki sloni na Jezusovih besedah iz Janezovega evangelija (Jn 15,1-17). Ostati v Božji ljubezni pomeni spraviti se s seboj. Tema   »izraža poklicanost k molitvi, spravi in edinosti Cerkve ter človeštva. To je tudi poklicanost skupnosti Grandchamp«, ki jo danes sestavljajo redovnice različnih krščanskih izročil.

To skupnost sestavljajo članice različnih starosti, cerkvenih izročil in različnih držav. Že v 30. letih 20. stoletja je skupina deklet odkrila pomen tišine pri poslušanju Božje besede. Po Jezusovemu zgledu, ki se je pogosto umikal na osamljene kraje, da bi tam molil, so dekleta začela opravljati duhovne vaje v vasici Grandchamp v Švici. Kmalu so se jim pri duhovnih odmikih v tišino pridružilo vedno več članic. V tej svoji različnosti živijo občestvo, iščejo poti za spravo med kristjani znotraj skupine in v spoštovanju celotnega stvarstva.

Srečanj za pripravo gradiva za teden molitve so se lani udeležili tudi predstavniki Papeškega sveta za pospeševanje edinosti med kristjani in Ekumenskega sveta cerkva. Več mesecev so pripravljali besedila in izbirali temo, po kateri so lahko izmenjevali izkušnje in znanje svojega kontemplativnega življenja in molili za »večje občestvo z brati in sestrami v Kristusu ter za večjo solidarnost s celotnim stvarstvom«. Gradijo na treh stebrih: 1. molitev, 2. skupnostno življenje in 3. gostoljubnost

Oblikovani so kot poziv, da 'ostanemo v Kristusu', da bi se približali drugim in presegli ločitve med kristjani. »Ko poslušamo Jezusa, njegovo življenje pride v nas. Vabi nas, naj dopustimo, da njegova Beseda prebiva v nas in tako bo vsaka naša prošnja uslišana. Kot osebe, kot skupnost, kot Cerkev se želijo povezati v Kristusu, da bi ohranili njegovo zapoved medsebojne ljubezni, kakor nas je On ljubil.« Seveda se zavedajo, da predstavlja velik izziv. Sestre Grandchampa pa sledijo vodilu brata Rogerja, ustanovitelja skupnosti Taizé: »Ni prijateljstva brez očiščujočega trpljenja, ni ljubezni do drugega brez križa.«

Ločitev med kristjani in medsebojna oddaljitev predstavljata pohujšanje, saj pomenita oddaljitev od Boga. Prizadevanje za spravo vključuje tudi žrtve, a pri tem nas podpira molitev Jezusa, ki je hotel, da smo vsi eno, kakor je On eno z Očetom, da bi svet veroval.

Kot kristjani živimo v stvarstvu, ki ječi, ko čaka na osvoboditev. Če ostanemo v Kristusu, lahko prejmemo 'moč in modrost za delovanje proti strukturam nepravičnosti in zatiranja, da bi se v celoti spravili z brati in sestrami, bili oblikovalci novega načina življenja v spoštovanju in v občestvu s celotnim stvarstvom. 'Moli in delaj, da bo Bog lahko kraljeval', je življenjsko vodilo sester v Grandchampu, ki izpostavljajo, da molitev in vsakdanje življenje nista dve ločeni stvarnosti, ampak sta med seboj tesno povezani.

Ta enotedenska srečanja so podobna vsakoletnim tednom vseživljenjskega učenja, morda ne po naključju. Kakor verske skupine tudi učeče skupine niso enotedenske, ampak so rezultat enoletnih prizadevanj na tem področju. Navsezadnje se edinosti kristjanov, verstev in vsega človeštva učimo vseživljenjsko znotraj osebnega, generacijskega in evolucijsko revolucionar nega življenja.  

Za Moltmanna sta ustvarjanje in eshatologija soodvisni. Med začetnim creatio ex nihilo in končnim ustvarjanjem je stalni proces nadaljnjega ustvarjanja (lat. creatio continua). Dokonča nje stvarstva bo sestavljeno iz eshatološke preobrazbe te kreacije v novo stvaritev. Apokalipsa bo vključevala očiščenje greha iz našega končnega sveta, tako da bo preoblikovano človeštvo lahko sodelovalo v novi stvaritvi. Tega stanja pa ne bo prej, dokler ne bodo vsi zaupali v vseodrešujočo moč božjega usmiljenja.  

Moltmannova teologija osvoboditve vključuje razumevanje zatiranih in zatiralcev, ki potrebujejo spravo. Jasno je, da zatiranje poteka med gospodarjem v vlogi zatiralca in hlapcem oz. sužnjem kot zatiranim. Totalno zatiranje uniči človeštvo. Cilj je medsebojna osvoboditev. Božja 'preferencialna možnost za revne' bi morala vključevati tudi bogate; ker  Bog trpi tudi zaradi njih. Trpljenja revnih ne bi smeli razumeti kot enakovredno trpljenju Jezusa ali njegovo predstavitev. Naše trpljenje ni daritev Bogu, od nas se ne zahteva, da trpimo. Bistvo križanega Kristusa je bilo predstaviti alternativo človeškemu trpljenju.  Trpljenje človeka je za Boga pomembno, človek pa se v njem ne počuti odrešenega.

Ta medsebojna osvoboditev nujno vključuje osvoboditev zatiralcev pred zlom, ki so ga storili; sicer ne pride do osvoboditve za novo skupnost v pravičnosti in svobodi.  Osvobodi tev zatiranih je prednostna naloga za doseganje pravičnosti in sprave. Zatirani  se morajo osvoboditi omejitev zatiranja z ločitvijo od svojih zatiralcev, da bi našli sebe in svojo človečnost. Šele po tem lahko skušajo najti resnično humano skupnost s svojimi prejšnjimi zatiralci. Moltmann v svojih Izkušnjah v teologiji proučuje, kaj lahko različne teologije osvoboditve pomenijo za zatiralca: črna teologija za belce, latinskoameriška teologija osvoboditve za prvi svet, feministična teologija za moške itd. 

Po bivšem papežu Benediktu XVI. je samo Bog resnično revolucionaren, ker dela vse novo. Papež Benedikt XVI. je prvi  definiral pojem božje revolucije. Spomnimo se, da Kristus na sliki drži tri prste skupaj v smislu enosti Boga Očeta, Sina in Svetega duha. Benedikt XVI. (2014) je napisal knjigo o Jezusovem otroštvu, ki je zadnji del trilogije o liku in oznanilu Jezusa iz Nazareta, ki sta že izšli. V njej je poskušal razložiti to, kar sta Matej in Luka na začetku svojih evangelijev poročala o Jezusovem otroštvu.

Papež Frančišek pa je prvi izvajalec te revolucije, če ga bodo tudi drugi videli v tej vlogi. Mislim, da konfesionalne religije ne bodo izginile zaradi notranje - endogene duhovnosti, saj nastajajo še nove verske skupnosti. Kozmopolitsko duhovnost bomo dosegli, če nam bo digitalna tehnologija pomagala h kakovostnim povezavam, da bomo vsi eno (lat. gens una sumus) ne glede na religijo, raso, nacionalnost, spol. Čedalje več pogumnih junaških dejanj bo potrebno za nastanek 'novih nebes in nove zemlje' s studenci večne žive vode v kozmični katedrali stvarstva. 

Po tej razpravi o možnostih duhovne evolucije in revolucije se vrnimo k pogovoru Nikodema z Jezusom. Med praznovanjem pashe leta 30 po Kristusu v Jeruzalemu Jezus dela presenetljiva znamenja oz. čudeže. Zato vanj začne verovati mnogo ljudi. Nad njegovimi deli je prevzet tudi Nikodem, farizej in član judovskega vrhovnega sodišča sanhedrina. Želi izvedeti več, zato ga ponoči obišče. Verjetno ga takrat obišče, ker se boji, da bi pri drugih judovskih voditeljih izgubil svoj ugled, če bi ga kdo videl.

Nikodem je nagovoril Jezusa. »Rabi, vemo, da si od Boga prišel kot Učenik ...« in nadaljuje: »... kajti nihče ne more delati teh znamenj, ki jih ti delaš, ako ni Bog z njim.« In Jezus je odgovoril s skrivnostno s podobo o rojstvu: »Če se kdo ne rodi od zgoraj, ne more videti Božjega kraljestva.« In Nikodem je zmeden. vpraša: »Kako se nekdo lahko rodi, če je odrasel, če je odrasla oseba?« Roditi se od zgoraj, roditi se iz Duha. To je preskok, ki ga mora narediti Nikodemova izpoved, ne da bi vedel, kako naj ga napravi. Kajti Duh je nepredvidljiv. Jezusova definicija Duha je zanimiva: »Veter veje, koder hoče, njegov glas slišiš, pa ne veš, od kod prihaja in kam gre. Tako je z vsakim, ki je rojen iz Duha.« Oseba, ki se pusti nositi Svetemu Duhu na eno in drugo stran – to je svoboda Duha. In kdor tako počne, je poslušna oseba. In tukaj se govori o poslušnosti Duhu. Glede na ta pogovor naj si bralec odgovori na naslednja vprašanja, 1. Zakaj obišče Nikodem Jezusa ponoči? 2. Kaj pomeni, da se kdo rodi ponovno? in 3. V kakšnem smislu Jezus ni prišel, da bi svet sodil? 

Več kot vse filozofije, teologije in uvidi v božje skrivnosti je zaupanje v Jezusa, ki pravi »jaz sem resnica, pot, življenje oz. vera upanje in ljubezen. Jezus je govoril: »Če hoče kdo iti za menoj, naj se odpove sebi in vzame vsak dan svoj križ ter hodi za menoj. Kdor namreč hoče svoje življenje rešiti, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo rešil. (Lk 9,23-24)

Juan Martín Velasco (2012) se sprašuje, kakšen je rezultat novih evangelizacij? 'Evangelii nuntiandi' je kot okrožnica Pavla VI o oznanjevanju evangelija (1975)  najpomembnejši pokoncilski dokument, ki pa se, žal, ni udejanjil v 'evpraksiji' nadaljnjega teološko-pastoralnega razvoja. Z nastopom papeža Janeza Pavla II. dobimo 'novo evangelizacijo' in nekoliko drugačen model oznanjevanja. Spet drugačen model ponuja Benedikt XVI. s svojim konceptom 'nove evangelizacije', ki je zdaj že dvakrat nova.

Trije papeži so nam torej ponudili tri modele evangelizacij: 1. evangelizacija (Pavel VI.), 'nova evangelizacija' (Janez Pavel II.) in nova 'nova evangelizacija' (Benedikt XVI.). Velasco se sprašuje, kakšen je učinek in ugotavlja, da duhovniki še vedno delajo, kar so vedno delali: ljudje prosijo za zakramente, oni pa jih podelijo. Po osebni veri se še vedno ne sprašujejo.

Velasco (2012) je prepričan, da RKC ne napreduje. Morda je to le videz. Najprej je potreben  pogum za priznanje šibkosti naše vere. Sekularizacija je pri prvem in drugem valu po njegovem prodrla globlje v Cerkev. Duhovniki so bili najprej prepričani, da je nevera problem 'onih zunaj'. Če je bila prva sekularizacija v znamenju ideološkega nasprotovanja Cerkvi in zmanjševanja javne vloge religije, je druga sekularizacija bolj uničujoča. To je val brezbrižnosti in nihilizma, ki je vstopil v srce tudi tistega sodobnega človeka, ki je formalno ostal kristjan. Ali so res ljudje v odčaranem svetu 'brez posluha za religijo' (Max Weber)?

Velasco (2012) je prepričan, da živimo 'krizo Boga', kot je še ni bilo. Prejšnja obdobja so poznale krizo Cerkve, krizo pastorale, krizo morale in duhovnosti,... Bog je postal tujec v lastni hiši, tudi zato, ker  ni sprejet v Ustavo EU. Zdi se kot da smo se kristjani getoizirali, ker smo si dostope do Boga zaprli. Zlasti apofatični teologi so poudarjali fenomen skritosti Boga, vendar so jim mistične izkušnje omogočale dostop do njega. Nekoč smo že poznali pojav odsotnega Boga (lat, deus absconditus). Sodobni svet nam vsak dan postavlja vprašanje iz psalma 42: 'Kje je tvoj Bog?' Zakaj je Bog zakril svoje obličje pred nami, ki se imamo za njegovo ljudstvo? Od odgovora na to vprašanje bo odvisno, kako bodo duhovniki evangelizirali.

Z Benediktom XVI. je vrhovno cerkveno vodstvo priznalo vso razsežnost krize Boga. Kardinal Kasper je ugotovil, da smo kristjani zaradi svoje šibke vere del problema namesto da bi bili del rešitve. Tudi nekateri škofje se sprašujejo, ali krščanstvo izumira oz. priznajo, da zagotovo izumira neka oblika krščanstva. Morda zdajšnje stanje ni nujno smrtonosno za evropsko krščanstvo. Gre pa za znamenje časa, ki zahteva očiščenje vere in novo evangelizacijo.

Velasco (2012) samokritično ugotavlja, da smo se navadili, da Bog pride k nam, ko ga prikličemo. Vzpostavili smo nekakšen 'namakalni sistem', po katerem priteče njegova milost. Pastorala, duhovnost, teologija, biblicistika, zakramentalka so cevi tega sistema. Toliko smo 'izboljševali' tehnike namakanja, da smo vmes izgubili stik z izvirom v nas samih. Kot je pokazal Watttimo smo prepričani, da smo dobri kristjani brez Cerkve in globljega stika s samim seboj, ki so ga mistiki imenovali 'višji jaz'. V tej splošni površnosti ni mogoče, da bi se nam živi Bog kdaj zares razodel.

Pred duhovniki in verniki je velika naloga čiščenja podobe Boga. Brez podob in besed ne moremo govoriti o Bogu, pa četudi gre za 'podobe neupodobljivega. Bog, ki smo ga z našimi podobami in besedami označili kot bitje, že ni več Bog. »Ko si ga doumel, že ni več Bog« (Avguštin). Od Boga-ideje moramo končno preiti k »Bogu - sveti skrivnosti« (Rahner) oz. k Bogu, ki je transcendentno imanentna Navzočnost, kar pomeni, da moramo iti preko sebe v svoje notranje središče, da jo srečamo. Božjo navzočnost v našem srcu je Avguštin imenoval 'Notranji učitelj'. Le-ta nas lahko odpre zunanjim učiteljem in njihovemu posredovanju Boga. 

Zakaj je odrešitev več kot duhovna evolucija? Ker ekološke katastrofe evolucijo lahko povsem prekinejo. Moltmann zastopa kozmičnega Kristusa, ki odrešuje tudi naravo. »Kristus kot evolutor je tisti, ki nastaja in kot redemptor je tisti, ki prihaja« (Moltmann, 1996, 101). Za kozmično kristologijo velja, da šele sprava vseh stvari na zemlji in v nebesih (Kol 1,20) in njena odrešitev iz spon minljivosti časov vodi k združitvi vseh stvari v Mesiji in torej k dovršitvi stvarjenja (Moltmann, ibidem, 102). Gre za dovršitev začetnega stvarjenjskega akta skozi neprekinjeno stvarjenje (lat. 'creatio continua'). Cilj je tedaj odrešitev v vseh ljudi, ne pa evolucijska selekcija dobrih in zlih.      

Zaključki 

Pričujoča razprava o možnosti integrativne duhovnosti nam pokaže, da je smiselno vključevati dosežke znanosti v verstva in njihova izkustva poglabljati z duhovnimi mističnimi doživetji. Videli smo, kako k vprašanjem duhovnega razumevanja pristopajo različne filozofije in teologije. Novoveška racionalna metafizika od Descartesa do Hegla se je od tega cilja sekularno oddaljila. Filozofski umni bog od Aristotela do Jaspersa nima veroizpovedne moči. Nekatere mislece lahko uvrščamo tako med filozofe kot med teologe, kolikor gre obema vedama za isti cilj spoznanja človekovega odnosa do Boga. Tako sta npr. Tomaž Akvinski in Mojster Eckhart hkrati filozofa in teologa. Uradna RKC je nekoč goreče zagovornike krščanske vere in izvirne naravoslovce obsojala, ker se niso skladali z njihovo 'generalno linijo'. Navedli smo opravičilo papeža Janeza Pavla II. Papeži so v okrožnicah pogosto sistematizirali to, kar se je v Svetem Duhu najavljalo že prej. Znano je, da Sveti Duh kot 'spiritus agens' vodi Cerkev, ki je v funkciji 'potrjevalca in razglašenja' dosežkov svetosti svetnikov.  Papeži so potrdili tudi 'privide' Bernardke Soubirou, ki jih je imela pred lurško votlino v letu 1857 in treh pastirčkov v Fatimi v letu 1917. Navedli smo tudi primere Faustine Kowalske, matere Terezije in Bakhite. Svetnike in svetnice razglasi RKC po njihovi smrti.             

Bralcem smo skušali opisati čim več duhovednosti znotraj pestre ponudbe duhovnih in verskih gibanj nekdaj in danes. V marsičem se prepletajo in so si vsaj na videz podobna, kar kaže na enotne človeške temelje. Nekatere skupnosti lažje druge pa težje ohranjajo stik s tradicijo. A vse duhovnosti, ki želijo ohranjati aktualnost v stiku z obstoječo družbeno kulturno realnostjo, se posodabljajo. Omenjamo tudi posvetne duhovnosti, ki želijo ostati indiferentne do religioznih verstev. Slednje so v medsebojnih odnosih konkurenčnega boja, nevtralnosti ali sodelovanja. Kadar se konkurenčno borijo za prestiž, prevladuje nasilje v religiji (npr. obnovljen konflikt med protestanti in katoličani v Severni Irski. Ko pa  iščejo poti integracije in celo zedinjenja, sodelujejo po načelih etike sočutja. Videli smo, da se je RKC odprla do svojih preteklih zmot do naravoslovne znanosti, pravoslavnih in protestant skih cerkva, islamskih skupnosti,… 

Čim daljša je zgodovina religij, tem več definicij mistike nastaja. Vörös se sprašuje, kaj so še mistična doživetja ali izkušnje, če niso le videnja, glasovi, zamaknjenja. Gre mu še za zlitje horizontov med jazom in svetom, med znotraj in zunaj, med subjektom in objektom. Meni, da gre za ugasnitev jaza in sveta v izkustvu gole Enosti ali golega Niča. Mističnim izkušnjam smo sledili pri staroindijskih, starokitajskih, židovskih, sufijskih, islamskih in krščanskih mistikih od antičnih npr. Psevdo-Dionizij Aeropagit, Symeon, do srednjeveških in novoveških mistikov. Po eni strani so že mistiki sami skušali opisati svoje izkušnje. Po drugi strani pa poznamo tudi raziskovalce mistike. Nekateri fenomenološki interpreti mističnih doživetij so: Friedrich Schleiermacher, Rudolf Otto, William James, Walter Terence Stace, Robert K. C. Forman in David Loy. Psiholog William James razume duhovni smisel mistične izkušnje. Willigis Jäger ugotavlja temeljni pomen mističnega izkustva za izvor vseh religij in za njihovo prihodnost. Med gnostiki pa razlikujemo med staro, ezoterično (npr. eseni in katari) in novodobno eksoterično gnozo.    

Prenova RKC poteka v smeri nove evangelizacije. Kot konstanta ostaja pa temeljno nasprotje med dobrim in zlom, Bogom in Mamonom, resnico in lažjo.  Kadar se skuša meje med obema zabrisati kot je to v današnjem 'postresničnostnem obdobju' to pomeni, da prevladuje orwellovski jezik za trenutne potrebe z razraščanjem zla. Hudičevem delovanju še najbolj ustreza, da ljudje ne verjamejo v obstoj hudiča, ne glede na to, ali ga imenujemo satan ali  Belcebub. Ko pa večina v dobi sekularizacije ne verjame v obstoj Boga, to pomeni degradacijo morale, kulture in civilizacije sploh. Te degradacije smo v pričujočem tekstu sproti tudi kritično ocenjevali. Dolgoročno smo dali prednost kontemplativnemu človeku pred aktivnim, če uporabimo sintagmi Hannah Arendt (1986) 'vita activa' in 'vita contemplativa'.   

Globalizacije kot humane svetovne integracije si ne predstavljamo brez 'miru med religija mi', kozmopolitske orientacije, svetovnega etosa, empatične politike, ekološkega trajnost nega razvoja, prednosti kulture življenja pred kulturo smrti. ne bi smeli govoriti o nastajanju novih verskih ločin, ampak le o nastajanju verskih diferenciacij kot posrednih integracij.       

Tema duhovnosti je nedokončana, ker »duh veje, kjer hoče« (Spiteris, Nigg, 2000) tja, kamor veter mojo pesem nosi (Stanko Avsenik), kar pomeni, da se nova izkustva sproti vpisujejo v strukturo sveta in svetega. Do določene meje smo zbrali dosedanja izkustva, ki so sicer odprta v neskončne razsežnosti vesolja. 

Vsemogočni (nem.  allmächtig, ang. allmaighty) Bog se rojeva kot najšibkejši. Do njega vodi pot dvojne presežnosti. Bog se je učlovečil, da bi mi postali božji. Stvarjenje iz niča poteka tako, da iz nemogočega nastaja možno in realno. Zato posamezniki večkrat naletimo na nepredvidljive dogodke. Večkrat naletimo na 'kljubovanje duha' (Franklov izraz), ko ne vemo, po čigavi volji se v svetu kaj dogaja. Po eni strani je Bog poslal na svojega Sina (rojenega po devici Mariji), kar pomeni, da Bog ta svet tako ljubi, da ostaja z nami, kljub temu, da mi nismo vedno z njim, kadar ga omalovažujemo ali celo zavračamo. Po drugi strani pa človek Boga ljubi kljub temu, da dogodki niso vedno po njegovi volji, na kar kažejo Jobove tožbe.       

Ker je duhovnost proces v nastajanju, je še skrivnost, ki se postopno razodeva. S tem zapisom sem želel vsaj delno odpraviti vrzel v spoznavanju duhovnosti. Do določene meje sem pričujoče razmišljanje sklenil z namenom, da bi dobili približno orientacijo v duhovno-religioznem svetu in na ta način izboljšali religiozno pismenost.  

Tudi v l. 2021 ostajamo povezani v miru. Upoštevajmo pa tudi Cankarjev napotek: 'če te globine duha kličejo, se spusti vanje brez obotavljanja'. So prehodne oblike prehodov med posvetnim in Svetim duhom, zato ni mogoče dokončno ločiti enega od drugega, zrna od plev. Ob koncu časov se bo pokazalo, kje kdo stoji ali pade. Individualna osebnost pa uveljavlja svojo duhovnost v spominjanju in ponavljanju dogodkov trenutkov lepega, dobrega in resničnega. Vprašanje duhovne integracije je glede na procese duhovne (r)evolucije procesno odprto. Poznamo pa svetopisemsko opisan Kristusov drugi prihod. 

Novi krščanski svet se neenakomerno širi. Jenkins (2010) meni, da ima prihodnost na južni zemeljski polobli. Zanika,  da bi bila Evropa zibelka krščanstva. V njej je prevladovalo šele v 13. stoletju. Krščanstvo ni vezano na zgolj eno kulturo. Lahko najde svoje mesto v vsaki, sicer ne bi bilo potencialno univerzalno. Jenkins naleti kot religiolog tudi na ugovore. Podobno kot v antiki se lažje uveljavlja med revnimi kot med bogatimi že zato, ker le-ti zaradi pohlepa po profitu častijo Mamona. Krščanstvo je sposobno transformirati šibkosti v moč v boju z vsakdanjimi demoni.

Vrline vere, upanja in ljubezni so med seboj povezane, zato z upanjem  živimo tudi takšno ali drugačno duhovno vero in ljubezen. Duhovna ponudba je velika. Katero od mnogoterih duhovnosti bomo izbrali je odvisno od tega, kateri božji klic slišimo. Pogoj, da izberemo krščansko duhovno vero je, da besede Svetega pisma padejo na plodna tla naše duše. Ko  naša duša zaživi v dobrem pastirju Jezusu, njegovi materi, kraljici Mariji in tolažniku Svetemu duhu, smo na poti krščanskega odrešenja. Ko vztrajno molimo za dobro vseh, smo v občestvu. V tem medsebojnem sodelovanju se dogaja 'transformativna slovnica', kar pomeni, da se sproti učimo abecede uresničevanja nebeškega kraljestva. Ko Jezus najde svoje izgubljene ovce, nam treba več tavati od ene privlačne psevdo-duhovnosti do druge ali od enega verovanjske organizacije do druge, ker v Jezusu, ki nas neskončno ljubi, najdemo vse odgovore na svoja vprašanja. Transformativna slovnica omogoča naše pravilno odločanje in ravnanje na osnovi navdihov Svetega Duha.

Najbolje je slediti eni duhovnosti, ker kristjan sodi h kristjanom, budist k budistom, musliman k muslimanom, čeprav poznamo že sinkretizme več verstev v eni npr. bahajci, novodobniki,… Občutki naše svobode nihajo. V enem obdobju smo svobodni bolj v drugem manj, tako kot so nekateri bolj kot drugi. Jezus želi, da ostanemo svobodni.    

Pri letošnjem prenosu ceremonije 'molitve in premišljevanja križevega pota iz Vatikana smo naleteli tudi na vprašanje eksistencialne duhovne pedagogike, ki pomeni spremljanje posameznih otrok pri njihovem 'nošenju križa', njihovih uspehih in padcih, v njihovih  šibkih, ranljivih in močnih straneh. Jezus nam pravi, da ničesar ne moremo storiti brez njega, zato je nastajanja naše nove duhovne realnosti, njegova zasluga. 

Na naslovljeno vprašanje te knjige lahko le delno odgovorimo, ker nimamo pregleda nad vsemi duhovnimi tokovi, ki se po svetu dogajajo. Prehajamo iz enega prehodnega obdobja v drugega. V 'dobi ekstremov' (Hobsbawmov izraz) to pomeni nihanja iz ene skrajnosti v drugo. Kakovost odnosov do Boga z nami, do bližnjega in sveta je kriterij osebnostne duhovne rasti. V dobi pospešene industrializacije in informatizacije se tudi krščanska duhovnost sekularizira. To pomeni, da doživlja 'sušo'. Nietzsche, ki je proglasil boga za mrtvega, je metaforično opisal to stanje kot 'puščavo, ki raste'.    

Sveti Pavel piše: »Kajti križeva beseda je neumnost izgubljenih; toda za nas, ki smo rešeni, je Božja moč. Izginila bo modrost in preudarnost modrih. Kje je pameten človek? Kje je pisar? Kje je tiskovni predstavnik na tem svetu? Ali ni Bog izpostavil modrosti sveta neumnosti? Ker svet ob Božji modrosti ni spoznal Boga na poti svoje modrosti, se je Bog odločil, da bo z neumnostjo oznanjevanja rešil vse, ki verjamejo. Judje zahtevajo znamenja, Grki iščejo modrost. Mi pa oznanjamo Kristusa križanega: nesramni škandal za Jude, neumnost za pogane, toda za tiste, ki so poklicani, Jude in Grke, Kristusa, božjo moč in božjo modrost.« (pismo Korinčanom 1, 18-25)

Integrativna univerzalna duhovnost nastaja postopno, z mnogimi zastoji in nazadovanji. Zdi se, da se ta tendenca in grozi z razkrojem zahodne civilizacije. Že prve civilizacije so vedele,  da se da s voljo manipulirati od brezvoljnosti do premočne volje. V Kristusovem času so bili manipulanti farizeji, Herod in Pilat, danes pa so to avtokratski voditelji držav, podjetij in  drugih ustanov. Še vedno velja izrek 'narava zdravi'. Pri tem pomaga le dosledna vera  v Jezusa.      

Nekatera stališča so značilna za vsa verstva, nekatera pa niso. Na prvi pogled se zdi, da so med njimi velike razlike, vendar so te predvsem na besedni in obredni ravni. Nekateri  menijo, da so verstva različne veje istega drevesa, le mi ne najdemo vedno prehode, ker jih slabo oz. premalo poznamo. Nekateri iščejo univerzalno življenje znotraj ene vere npr. gibanje 'Univerzalno življenje' znotraj krščanstva, drugi pa znotraj budizma, tretji pa preko sinkretične oz. eklektične združitve več verstev: npr. new age, Bahajci. Gibanje 'svetovni etos' predpostavlja 'modus vivendi' predvidevanja ene svetovne religije. Temeljna načela gibanja 'univerzalni etos' so: svetost življenja, posvečenost mrtvih, dostojanstvo človeka in zlato pravilo, ki pravi:  'vse, kar želiš, da drugi tebi storijo, stori ti njim. 
Analizirali smo odnos  med novoveškim aktivnim in staroveškim kontemplativnim človekom. Ugotavljali smo, da je kontemplativni človek bolj zdrav in odporen na spremembe časa kot aktivni človek. V času koronakrize se krepi težnja po ponotranjenju dosežkov, notranji tišini/tihoti, molitvi, meditaciji, mističnih izkušnjah. Pri mistiki gre za subjektivne, sakralne izkušnje najglobljih vrednot in pomenov, s katerimi ljudje živijo. Nekateri konteksti njihovega pojavljanja so neodvisni od organiziranih verskih institucij. Nanašajo se na vero v nadnaravno  onkraj znanega in opaznega področja,  osebnost no rast, iskanje končnega smisla in srečanje z lastno notranjo dimenzijo.

V času pandemije strah ovira dobro ljubečo komunikacijo, ki jo je treba gojiti z bližnjim vedno znova. Dobro je, da že mladi spoznavajo svetopisemsko Jezusovo zgodbo o Usmiljenem Samarijanu (Lukov evangelij 10:25–37). Takšnih Samarijanov je manj kot bi jih bilo potrebnih, ker nimamo vsi enako razvitega občutka empatije. Množični mediji so poslabšali komunikacijsko kulturo, ker je postalo že skoraj vse trivialno že dobro. Zato postfaktična oz. postresničnostna dobra ne 'razideva resnice', ampak jo raje prikriva. Pandemija covida 19 pospešuje socialne neenakosti. Mnogi zbolevajo, izgubljajo delo, umirajo. Število cepljenj z različnimi cepivi zaenkrat še ni doseglo te kritične mase, da število covid bolezni in njenih smrtnih žrtev ne bi naraščalo.  

Sveti prostor srca je dostopen le v tihoti. Je prostor Svete trojice Boga, matere Marije in otroka, ki smo mi sami. Hrup uničuje svet. Zato je za Saraha in Diata tišina oz. tihota vir vsakega kontemplativnega življenja. Nad strtim srcem je človek brez moči, ker je onkraj njegove kontrole. Takšen je tudi njegov odnos do dopamina sreče, ki se mu sproža ob stiku z množičnimi omrežji. Suženjska odvisnost od tega hormona je zasvojenost z hudičem, ki nas priklepa na ta svet. Zaradi razočaranja s temi fiktivnimi stiki nekateri naredijo samomor.
Pojem teologije je nihal med katafatično in apofatično, dokler ni postalo jasno, da vsebuje katafatična oz. pojmovna teologija še nek apofatični skrivnostni moment. Apofatična teologija je tudi negativna, ker ne karakterizira Boga, je mistična, himnična oz. slavilna. Tradicionalno se je duhovnost nanašala na verski proces preoblikovanja, ki si prizadeva obnoviti prvotno obliko človeka po  podobi Boga. To je bilo značilno za vsa sveta besedila svetovnih religij. V zgodnjem krščanstvu  in srednjem veku je bilo duhovno tisto življenje, ki ga usmerja Sveti Duh in z njim Sveta Trojica. V novem veku in zlasti v 19. stoletju smo zaradi azijskega vpliva dobili pregled nad drugimi verskimi tradicijami. S tem se je pospešilo  vključevanje krščanstva v najširši spekter verskih izkušenj.      
Eksoterična duhovnost na tečajih je zabava, predstava, socialna igra, ni pa življenje v smislu biti ali ne-biti. Religiozne duhovnosti so lahko dobre partnerice v dialogu in skrajno izključujoče v vojnah. Kristjani so si stali v vojnah na nasprotnih nacionalno-državnih in ideoloških bregovih. Duhovnost se institucionalizira in instrumentalizira za nasprotujoče oz. izključujoče partikularistične interese. Zato ni nenavadno, da se v krščanstvu veliko govori in piše o duhovnih bojih. Vabljivi zanjo so tudi doktrinarni oz. dogmatični okviri. 

Večina ljudi se premalo zaveda svoje antropološke večplastnosti, zato prehitro neha rasti v vertikalno višino oz. globino in horizontalno v svetovno širino in se tako premišljeno izkustveno izpopolnjevati. V krščanstvu to pomeni 'nositi svoj križ', ki je podoben Kristusovemu.  Potem bi si lažje odgovorili na vprašanje, kaj nam Cerkev, katere del smo, pove.  Mistika ni le individualni, ni pa že kar občestveni temelj vseh religij. Zaenkrat je v svetu še preveč partikularnih konfliktnih interesov, da bi zaživela univerzalna religija, čeprav je še več  duhovno evolucionističnih razlag, ki so obenem projekcije razvoja,  kot smo jih opisali.  
Gnostiki so običajno tudi mistiki kot tisti, ki vidijo Boga od znotraj, iz svoje duše. Tako Steiner kot Jung  skuša opredeljevati notranje psihične in duhovne pojave znanstveno in avtobiografsko izkustveno. Oba stremita k višjim svetovom od znotraj in vključujeta v krščansko vero še budistične elemente. S tem odpirata vrata novodobni religiji, ki eklektično združuje različne religiozne motive in jih iz ezoteričnosti odpre v eksoteričnost potrošniške in informacijsko-komunikacijske tehnološke dostopnosti vsakemu. V takšni populistični kvazi-religioznosti se izgublja duhovno življenje ljubezni. Namesto na vrhu svetovno religioznega etosa, ki ga je anticipiral Bloch in v osnovnih značilnostih formuliral Küng se znajdemo v plitvinah, kadar pademo iz t.im. 'postkonvencionalne kulture v predkonvencionalno', kar se zaradi neprevidnosti dogaja. To so t. im. bližnjice do uspeha in olajšave na poti do znanja. Naj bo zgodovina mistike in gnostike še tako dolga in razvejana, vsak odgovarja za svoja izkustva oz. spoznanja Boga. V tem smislu lažni preroki ne pomenijo napredka duha, ampak njegovo nazadovanje.   
Dokler je vera posameznika pretežno sledila pokoncilskim reformam Cerkve po l. 1965, individualne verske izkušnje niso bile pomembne.  Dokler smo imeli dober zdravstveni sistem, nam je bil zdravnik na voljo za vsako zdravstveno težavo. Dokler je država mislila na nas kot v socializmu, ni treba razvijati državljanstva. Dokler so bila 'petek in svetek' odprta cerkvena vrata, je imel vernik vsak dan zagotovljen obredni servis – svete maše, mu ni bilo nujno 'skrbeti za 'lastnega Boga' (Beckova sintgma), čeprav ga je bilo smiselno razumeti v tem smislu. Za religiozno versko izkušnjo smo odgovorni vsi in vsak tukaj in zdaj. Kot vemo igra Jezus tudi vlogo zdravnika in učitelja. Ni pa 'duhovni mojster', v kar bi ga radi 'prekrstili' novodobni zastopniki z namenom, da bi ga prerasli. Nekateri bi raje 'hodili pred njim', ne pa za njim. Zato jim (začasno?) ustreza Maitreja kot tisti, ki pride ljudi varovati pred nesrečo. Ideja 'odsotnega Boga' (lat. deus absconditus) je nerazumevanje božje prisotnosti. Primer: tudi ko Jezus v čolnu 'spi' je še vedno 'z enim očesom buden', sicer se na klic učencev ne bi mogel takoj zbuditi in pomiriti vihar na jezeru Getsemani.         

Jezus nas kliče k budnosti. Ne smemo si dopustiti otopele vesti, ki ne razlikuje več dobrega in zlega. Dober človek je tisti, ki ne obrekuje drugih, ker opazi predvsem njihove pozitivne lastnosti in jim pomaga kadar jim lahko. Trudi se za dobrobit čim širšega kroga ljudi. Je zanesljiv, resnicoljuben in sočuten. Zdi se, da dobre ljudi obdobje postmoderne zanemarja. 
Ni dobrega človeka brez dobrega Boga. Descartes rabi predpostavko dobrega boga, da ga ne vara glede osnovnih resnic, Nietzsche rabi novo križanje Dioniza in Kristusa zaradi afirma cij na obnebju biti, Jaspers rabi filozofsko vero, da mu kolikor toliko omogoča orientacijo v svetu nerazumljivih šifer. Jezus pa v duhu pokorščine izreče na križu pretresljivo prošnjo: »Oče, odpústi jim, saj ne vedó, kaj delajo.« (Mt 34) Resnično ne vedo farizeji in ignoranti, pilatovske kričave množice in številni narcisoidni tipi, skratka vsi tisti, ki ne razlikujejo kulture življenja in kulture smrti. 
Nastajanje celovite krščanske duhovnosti ni dogma, ampak je proces trinitarizacije. Ta proces ni niti linearen niti cikličen, da bi se vračal v isto točko. Vemo le to, da je odprt, ni pa sistem sko pregleden, ker še ne more biti zaključen, dokler ni zaključena zgodovina (r)evolucije. Je  še božja  skrivnost.  
Iz zgodovine se lahko naučimo, da je lažje razdirati kot graditi in združevati. Za zedinjenje, spravo in poravnavo se je treba nenehno truditi, medtem ko se konflikti, spori, vojne pojavljajo na videz brez razloga. Razlogi so nekje v preteklosti, v neporavnanih računih, neodpuščenih grehih, travmah, potrebah po maščevanju,…
Videti je, da se papeži ne bi sto let borili proti katarom, ki so se navdihovali z vzhodnimi idejami, ampak so se borili proti duhovnemu kulturnemu preporodu, ki je vedno bolj postajal notranja družbena potreba. Zato je pozneje nastala tudi 30-letna vojna med protes tanti in katoliki. Uradna RKC je bila dolgo časa proti novi znanosti (lat. scientia nova) in novim verskim izkušnjam. Duh ozke lojalnosti je vedno izključevalen do vsake drugačnosti. Po drugi strani pa nekritično sprejemanje vsega pomeni izgubo moralnih kriterijev razlikovanja dobrega in zla, nasedanje skušnjavam, itd.   
Različni posvetni duhovi so posledice sekularizirane religije. Integracija vseh duhovnih praks  se zdi nemogoča, ker niso vsi duhovi dobri, ampak so tudi slabi in zli. Integracija  vseh vrst krščanskih Cerkva še ni na dosegu roke, ker se med seboj razlikujejo po kulturnih okoljih in verskih obredih. A za Boga, ki 'zbira svoje ljudstvo od sončnega vzhoda do zahoda' ni nič nemogoče. Ker smo vsi en človeški rod, je spiritualna enotnost v zadnji posledici realna utopija.     

Idejo presežnosti – transcendence vključujejo vse tiste vrednote, ki so odnosu 'razistenja z egom', če uporabimo Assagiolijevo psihosintetično sintagmo. Sem sodijo ljubezen, svoboda, ponižnost, pokorščina (lat. obedientiam), kesanje, odpuščanje, modrost, služenje,…Posvetna duhovnost poudarja  humanistične ideje o moralnem značaju vrednot kot so ljubezen,  sočutje, potrpljenje, strpnost, odpuščanje, zadovoljstvo, odgovornost, harmonija in skrb za druge, ki so delno že krščanske. To so vidiki življenja in človeške izkušnje, ki presegajo zgolj materialistič ni pogled na svet, ne da bi nujno sprejemali vero v nadnaravno resničnost ali katero koli božansko bitje. Kljub temu je veliko humanistov (npr. Bertrand Russell, Jean-Paul Sartre), ki cenijo nematerialne, skupne in krepostne vidike življenja, zavračajo pa uporabo izraza 'duhovnost' kot preširoko. Analitični filozof Bertrand Russell, agnostik in ateist, je nekoč zapisal, da 'ego ni zelo velik del sveta. Človek, ki lahko svoje misli in upanje osredotoči na to, kar ga presega, lahko najde mir v življenjskih težavah, kar je za egoista nemogoče. Ateistični kritiki ne potrebujejo oznake 'sekularna duhovnost'. Zanje izraz 'duh' in duhovnost 1. označujeta obstoj nevidnih/nezemeljskih/življenjskih sil; 
2. ni nekaj nadnaravnega, ampak ga dovolj dobro opisujejo 'morala', 'človekoljubje' in 'humanizem' kot pro-socialne usmerjenosti.

Ta kolokvialni pojem je v bistvu kontraverzen. V prvi točki kaže na okultizem, v drugi točki pa ga pelagijansko 'demistificira' v idealnem moralnem človeku. Gre za tipično redukcijo svete duhovnosti na posvetno in te na humanizem, ki je za pripadnike takšne in drugačne vere nezadostna.  
Le nekatere verske izkušnje so mistične. Wayne Proudfoot sledi korenine pojma 'verske izkušnje'. Strinja se s Friedrichom Schleiermacherjem (1768-1834), da vera temelji na  občutku za neskončno. Schleiermacher je idejo verskih izkušenj uporabil za obrambo religije pred naraščajočo znanstveno in posvetno kritiko.  William James (2016) je populariziral izraz 'verska izkušnja'.  Vplival je tudi na razumevanje mistike kot posebne izkušnje, ki domnevno daje znanje. Običajne verske izkušnje so celostne le v religioznem svetovnem nazoru in ne dosegajo ravni 'zlitja Svetega Duha'.   
Po drugi svetovni vojni sta se duhovnost in teistična religija vedno bolj povezali. Duhovnost  je postala bolj usmerjena v subjektivne izkušnje, namesto da bi poskušala postaviti sebe v širši ontološki kontekst. Razvil se je nov diskurz, ki zamenjuje humanistično, pozitivno in transpersonalno psihologijo, mistično in ezoterično tradicijo ter vzhodne religije, da bi  s  spoznavanjem sebe, svobodnim izražanjem in meditacijo dosegli samouresničitev.  
Sodobna kontemplativna duhovnost se prav tako osredotoča na najgloblje vrednote in pomene, po katerih ljudje živijo iz svoje notranje avtentičnosti kot tradicionalna, da bi spoznali bistvo svojega bitja in obenem Boga. Pogosto zajema idejo končne nematerialne  realnosti. Posti, duhovne puščave, samostani, … so takšne oblike začasne abstinence od sveta, ki omogočajo duhovni napredek oz. modrost. Eksoterične oblike duhovnosti zlasti v novodobnih oblikah religioznosti skušajo te 'notranje poti' poenostaviti in olajševati, kar pa gre na račun njihove gotovosti, trdnosti in trajnosti. Verjetno Kristus pri svojem drugem prihodu takšnih 'izkoreninjenih vernikov' ne bi prepoznal.   
Duhovnost v nas zori počasi. Edina pot v krščanstvo je osmišljanje trpljenja  z ljubeznijo. RKC so eno krilo krščanskih cerkva. Krščanstvo ni integrativno v katoliškem smislu, ker poznamo različne katoliške cerkve in tudi ne v smislu združevanja vseh svetovnih religij. Je pa pot do integracije nenehen dialog med njimi, svetovni etos, proces humane globalizacije, eshatološki proces trinitarizacije. Integracijo izvršuje posameznik s poslanstvom življenja 'z vsem srcem, vso dušo in vsem mišljenjem'.       

Aggiornamento – posodabljanje je bilo ključno izhodišče 2. Vatikanskega koncila. Zdi se, da RKC prav hitrih in globljih sprememb ne zmore vzdrževati. Zato so se ustanavljale komisije, ki so ta proces želele pospešiti. Posodabljanje pa ni izziv le za RKC, ampak tudi za nastajajoča verstva in njihove cerkvene organizacije. Vsega v tem procesu celovitenja, v katerega je zajeta tudi znanost, ni mogoče oceniti kot razlikovanje zrna in plevela, ker Minervina sova vzletava, ko pade mrak, kar je po dogodku.   

Videti je, da razni poskusi posodobitev želijo napraviti krščansko vero bolj posvetno in jo z 'detradicionalizacijo' (Giddensov izraz)  oddaljiti od božjih skrivnosti. Z eksoteričnim odčaranjem sveta sveto ni več vredno strahospoštovanja in čudenja. S tem pa je izgubilo svojo simbolno moč povezovanja različnih interesov. Ne vemo, ali se bomo z postsekulari zacijo vrnili v začaran, skrivnostni svet. Novoveška prizadevanja, da bi verniki lahko brali Sveto pismo, kar je omogočila Gutenbergova revolucija tiska in Luthrovo protestantsko prizadevanje bi brez cerkvene hierarhije privedlo do anarhije težko uskladljivih subjektivnih prepričanj. Vedno se je pojavil nek jasnovidni duhovnik (Luther, Calvin, Zwingli, Trubar,…), ki je kot cerkvena avtoriteta 'ustvarjal sledilce novemu nauku'.        

Predvidevam, da bo krščanska filozofija po svoji kozmološko-ontični, stvarjenjski in spoznavno-okoljski komponenti kot oblika philosophia perennis zaradi preseganja sedanje eksistencialne krize še aktualna v prihodnosti. Konec duhovnosti bi pomenil konec osmišljanja trpljenja in človeškosti sploh s tem pa tudi konec hrepenenja po presežnem Bogu. Religije se bodo še nadalje diferencirale zaradi človekove neomejene domišljije in konkretnih potreb, ki jih bomo tako ali drugače zadovoljevali. Zato se poskusi redukcije religij na eno samo in te na nereligioznost dolgoročno ne bodo obnesli. Ni nenavadno da po obdobju sekularizacije govorimo post- ali de-sekularizaciji, po odčaranju sveta o ponovnem začaranju s skrivnostnostjo in o povratku svetega pred posvetnim.       

Pretežni del raziskovanja na Pedagoškem inštitutu sem posvetil značilnostim transformativne pedagogike in šole glede na dosedanjo etablirano transmisijsko, storilnostno šolo v samostojni Sloveniji. Sčasoma sem ugotovil, da ima transformacija širši pomen od osebnostnega celostnega učenja in osebnostne rasti (ang. personal growth) do družinske, nacionalne in družbeno transformacij ske ravni. Ta transformacija izhaja iz verskega preobrata (gr. metanoia) k Jezusu. Zdelo se mi je, da zadostujejo za družbeni razvoj reforme oz. družbene revolucije. Gre pa za nekaj več, za božjo revolucijo kot trinitarizacijo. Tudi pri sveti maši gre za nekaj več kot cerkveni obred, gre za ponavzočenje nebeškega kraljestva. Gre za evharistično evangelizacijo po Kristusu, s Kristusom in v Kristusu, kar je združitev vsakega po vsakem in vseh v vseh v Njem. Proučevanje mistike v tem zapisu je pravzaprav napotek, da 'o vsakem govori zgodba' (lat. de te fabula naratur). Pravzaprav v mistiki ni nič več mistificiranega, ker je vse vsakdanje duhovno izkustvo v temelju skrivnostno čudežno. S to čudežno duhovno preobrazbo je vsakdanje postalo božje. Ker pa duhovna izkustva doživljamo vsak dan, je naša vera na vsakdanji preizkušnji. Ali je celostna ali ne, je odvisno od tega, ali smo v njej 'z vsem srcem, vso dušo in vsem mišljenjem' ali ne. Izlitje Svetega duha je gotovo znamenje takšne celovitosti.        

Lorda (2018) razmišlja o tem, kako uresničevati držo avtentičnega kristjana v vsakodnev nem življenju,  kakršnihkoli življenjskih razmerah, delovnem mestu, življenjskem stanu in položaju posameznika v družbi. Z jasnimi smernicami osvetljuje pot pristnega krščanskega življenja. S prizadevanji  za uresničevanje nebeškega kraljestva dosežemo smisel življenja. S pričujočo knjigo pa želimo ohraniti kompas Kristusa Odrešenika v poplavi duhovnih ponudb, ki je navzoča tudi v Sloveniji. Kot so pokazale raziskave javnega mnenja pri nas primanjkuje poglobljene krščanske vere. To knjigo končujemo z željo, da bi jo poglobili.   

Novodobne duhovnosti so površne tudi zato, ker človek ni v njih zakoreninjen, krščanstvo pa vključuje čiščenje korenin. Kaj naj bi pomenila izkušnja Boga? Kaj naj bi pomenilo, da se mi je Bog razkril, se  me dotaknil v globini duše? Spoznavam, da nisem znal biti dovolj hvaležen za božje milosti, ki sem jih bil deležen. Nisem dovolj spoštoval niti svojih staršev, sestre in ne sebe. Kaj pomeni dobro ravnati s seboj? Za večino dobro ravnati s seboj pomeni izpolnitev svojih želja in potreb. Nekateri se zavedajo svojih izkušenj z Bogom, drugi ne. 

Kot (po)vojni otroci pogosto nismo občutili ljubezni svojih staršev. Meni pomaga pri odkrivanju srečanj z Bogom prošnja Schubertove (2013, 20): »Nebeški Oče, odpri mi oči, da bom videl tvojo veličino, mogočnost in zmago v meni«. Zame je bila ena izmed izkušenj z Bogom Kristusov pogled v madridski katedrali. Druge so izhajale iz rešitev  težkih situacij, ki so se srečno iztekle. Bila so še srečanja z binkoštniki, vseživljenjska spoved pri patru Leopoldu Grčarju, cerkvena poroka s sedanjo ženo pri patru Vidu, številna romanja, pohodi v hribe, zlasti v visoke gore.  Ker že iskreno in močno doživetje človeške ljubezni da novo vsebino in izpolnitev življenju, koliko bolj to velja za doživetje Božje ljubezni. Tako razumem razodetje Boga, ki se nam je v Kristusu razodel in se nas dotaknil. 

Avtorji Jäger, Wilber, Zoharjeva in številno drugi so prepričani, da vsi verjamemo v istega boga in pijemo iz istega izvira. Na ravni osebnega verovanja pa je razlika med troedinim osebnim Bogom in panteističnim bogom ali naravo, ki je lahko bog fizikov, matematikov, biologov,… Ti bogovi naravoslovcev ničesar ne odrešujejo in še manj zveličajo.  Iz nič zmore ustvarjati popolnega človeka le ljubeče ljubljena usmiljena ljubezen, ne pa gluhonemo vesolje in ne transhumanisti.     
V času koronakrize je potreben krizni oz. kaotični management, ki prinaša precej improvi zacij pri odločanju za vladne ukrepe. Današnja situacija spominja ne le na znanstveni, ampak tudi religiozni anarhizem, ker se vse da dokazati in vse lahko verjamemo. 

 Filozof znanosti Paul Feyerabend (1975) v knjigi Proti metodi: oris anarhistične teorije znanja trdi, da je znanost anarhično epistemološko podjetje. Ovrže metodološki monizem kot prepričanje, da lahko samo ena metodologija doseže znanstveni napredek. Najbolj znana je njegova teza, da 'vse gre' (ang. anything goes). V bistvu zastopa pluralizem interesov, ki ga lahko apliciramo tudi na področje religioznih verovanj.  Doba individualizma je prinesla mnogoboštveni relativizem, ki ga delno poznamo že iz časa Rimskega imperija. 

Nekatere krščanske skupnosti 'na svojo odgovornost popravljajo Jezusov nauk.' Jezus sam je rekel, da nam bo Sveti Duh še več povedal, ko bo to potrebno. Morda nam to že pripoveduje, pa se tega vedno ne zavedamo. Pravi tudi 'vse preizkusite in potem izberite najboljše'. Obstaja pa konstantni brezpogojni pogoj. Ti predlogi, predlogi, pravila, norme morajo biti izpolnjeni z večno ljubeznijo, ki je življenje. Ne nanašajo se samo na naše vedenje do Boga ali do bližnjega, temveč hkrati opisujejo, kako naj se vedemo do samega sebe, da se avtentično sprejemamo. Zakoni nam želijo torej pomagati, da bi našli pravi sedež, da bi temeljili v sebi in bi vse okoli nas pravilno postavili, tako, da bi bilo naše življenje skladno.
 
Španski kapucin p. Ignacio Larrañaga je začutil, da bi bilo treba prijeti verne ljudi za roko in jih voditi k osebnemu odnosu z Gospodom, da bi preobrazili vsakega kristjana v Gospodovega učenca in prijatelja.« Larrañaga je to svoje občutje uresničil s tem, da je po desetletju šestdnevnih duhovnih vaj, ki jih je imenoval Srečanja – izkušnja Boga. Leta 1984 je začel z najbolj pomembnejšim delom v svojem življenju: Delavnice molitve in življenja (DMŽ). Na Slovenskem so zaživele leta 1994 po zaslugi njegovih sobratov kapucinov.

Delitve med kristjani so zgodovinsko nastale, čeprav niso po božji volji. Premaguje jih lahko samo moč molitve, v katero zaupamo. Molitev za edinost je pridružitev Jezusovi molitvi v dvorani zadnje večerje. V tem sta njena posebna odličnost in lepota. Ne molimo sami, ampak svoj šibki glas pridružimo glasu Božjega Sina in njegovi prošnji, ki jo bo Oče ob svojem času uslišal. Jezus je molil, da bi bili vsi njegovi učenci eno, »da bo svet veroval« v Sina in prek njega v Očeta. V molitvi doživljamo, da edinost ne more biti zgolj sad človeških naporov, ampak je vedno delo Svetega Duha. Edinosti ne moremo 'ustvariti', 'izdelati' ali 'organizirati'. Lahko jo samo sprejmemo kot dar Duha, ko smo notranje dovolj pripravljeni za to. 
 
Gnostiki se sklicujejo na spoznanje enosti z Bogom z neposrednim uvidom v božjo skrivnost kot verske ločine s samostojnimi obrednimi organizacijami. Odrešenje posameznika je zanje plod tega spoznanja. V tej točki nastaneta dva nesporazuma. 1. Ni pomembno, da smo mi spoznali Boga, ampak to, kako nas Bog vidi, ker je naše odrešenje odvisno najprej od božje milosti. Zato 2. Bistveno je to, v kar verujemo in ne to, kar vemo. Napaka gnostikov je v prepričanju, da jih to spoznanje že odrešuje.  

Jezus, ki se je vrnil k učencem 8. dan, ko je bil navzoč tudi Tomaž,  mu sam pravi: »Ker si me videl, Tomaž, veruješ? Blagor tistim, ki niso videli, pa verujejo!« (Jn 20,19-31). V antiki je bilo duhovno (spo)znanje aristokratska vrlina svobodnih meščanov polisa. Tako mistiki kot gnostiki pomenijo epistemološko avantgardo. Strokovna literatura jih večinoma presoja ločeno, čeprav bi jih lahko štejemo za mistične gnostike, saj gre v obeh primerih za intuitivne uvide. Gnoza se je iz ezoterične razvila v eksoterično, kar pomeni 'prilaščanje Boga za lastne potrebe'. Krščanska duhovnost pa pomeni služenje iz ljubezni vsem.    

Kumranski zapisi pričajo, da je gnoza obstajala že v nekrščanski pozni antiki. Krščanska gnoza je nastala v prvih stoletjih našega štetja kot nasprotje cerkvenemu krščanstvu. Katari so pozneje že sprejemali Kristusa v nebesih, na zemlji pa je vladar drug bog. Krščanstvo pozna molitev za izlitje svetega Duha (Schubert, 2013, 29-32). Nekateri to izlitje imenujejo 'krst v svetem Duhu' ali 'poljub Duha'. Dar Svetega Duha je, da se ljudje lahko sporazume vajo v različnih jezikih.  

Ulrich Beck (2009) je prepričan, da tretje tisočletje za religije predstavlja nov izziv. Religije bi morale biti samokritične do svojih dogmatičnih spodrsljajev v fundamentalizmih. Na ta način bi lahko ponovno odkrile svojo nadnacionalno dimenzijo, da bi ohranjale odprtost duha in se odpovedovale težnjam po konkurenci in monopolu. Medverski dialog je nujen za medsebojno komuniciranje v dobi globalizacije, če sledimo cilju duhovne integrativnosti. Legitimna sta oba procesa diferenciacije in integracije.

Proučevanje religij je zelo pomembno za doseganje osnovnih civilizacijsko-kulturnih vrednot. Tudi Hans Küng poudarja: »Nobenega miru med narodi./Brez miru med religijami. Nobenega miru med religijami./Brez dialoga med religijami./Nobenega dialoga med religijami brez raziskovanja temeljev religij.« (Küng, 2007, xxiii) To se sliši utopično, ker se še premalo upošteva. Zato Žalec (2015, 231) zaključi: »Če resnično želimo gojiti mir, človečnost, dialog, spoštovanje do vsakega človeka, do drugega (kot drugega) itd., se moramo (ponovno) (na)učiti resnično spoštovati presežnost vsake osebe in sveta. Dober način za doseganje tega so pristne religiozne prakse«. 

Prva božja zapoved pravi: Ne imej drugih bogov poleg mene!  Bog je tu. Ljubiti Boga zame pomeni, da vsa hrepenenja svojega srca, vse slutnje svoje duše in vse svoje misli vedno znova pripeljem do konca. In ta konec je navsezadnje Bog. Vse hrepenenje srca teži k Bogu. Vse slutnje moje duše se nanašajo na enega in edinega Boga. In vse misli, ki jih izpeljem do konca, pristanejo pri Bogu. ... Kaj naj bi pomenilo pripeljati misli do konca?

Boga ljubimo v bližnjem. V vsakem človeškem obrazu nam zažari Božje obličje. In Boga ljubimo, ko ljubimo sami sebe, ko dobro ravnamo s sabo, ko ljubimo v sebi Božje bitje. Kdor zaničuje sebe, zaničuje tudi Boga, ki ga je ustvaril. Kako postavljamo Boga postav ljamo na prvo mesto se učimo od svetnikov, duhovnikov, teologov. To lahko razume le, kdor je tako kakor Izraelci doživel globoko izkušnjo Boga. Le tisti, komur se je razkril v srcu, kogar se je dotaknil v globini duše, bo razumel prvo božjo zapoved kot pot v svobodo (Grün, 2012a). Učenca, ki sta Boga srečala na poti v Emavs, ostaneta budna, ker ga ne bosta pozabila. Vedno se zavedata, da je Bog tu. To je blizu mistično-gnostičnega izkustva. Vprašajmo se, kaj bi nam pomenila izkušnja Boga. Kaj naj bi pomenilo, da se mi je Bog razkril, se me dotaknil v globini duše? Je to zavedanje nenehno? Ali je ta izkušnja nenehno iskanje? 

Larranaga (2019) pravi o veri: 'Vera ne pomeni čutiti, ampak vedeti. Vera ni jasnost, ampak gotovost. Vera ni čustvo, ampak prepričanje. Verovati pomeni: izročati se. Izročiti se pomeni, neutrudno hoditi za Gospodovim obličjem. Verovati pomeni: vedno znova odhajati, vsako jutro vstati in se zopet odpraviti na pot za Gospodovim obličjem. Romarji smo in popotniki, ne turisti. Turist ve, kje bo naslednjo noč prenočil, katera mesta si bo ogledal, katere muzeje bo obiskal naslednji dan. Pravi romar ne ve nič: ne ve, kje bo prespal ne kaj bo jedel. Utrujenost in negotovost so delež vsakega romarja. »Bistvo vere je, da se zahteva pravica do absolutnosti« (po Hofmaistru Grün, 2011, 27)
 
Grün (2011, 34) pravi: »Ljubiti Boga zame pomeni, da vsa hrepenenja svojega srca, vse slutnje svoje duše in vse svoje misli vedno znova pripeljem do konca. In ta konec je navsezadnje Bog.« Ljudje radi poenostavljamo. Zaradi bolečin radi ustavljamo misli. Kako izstopiti iz temnih zank? Do konca pridemo, ko si postavljamo vedno nova vprašanja o smislu, o naših najglobljih željah in hrepenenjih npr. kaj sploh iščem, zakaj se mi to dogaja, ali je to tisto, kar si v resnici želim? Po čem sploh hrepenim? Ali je sploh možno hrepeneti po nečem, česar v resnici ni? Kdo je vame položil ta hrepenenja? Zakaj in od kod vem, da tako kot je, zame ni dobro? Ob takih vprašanjih se misel razvije naprej in ko se razvije do konca, vedno pripelje do Boga. Naš pokojni pesnik Tone Pavček še v pesmi svetuje 'Pojdi vedno do konca'. In res: duhovni (r)evolucionisti so šli do konca od točke alfa do omega. Wilberjeva teorija vsega je eden izmed sodobnih poskusov razumevanja 'enega-vsega'. 

Domala vsi mistiki trdijo, da gre za istega Boga v različnih obredih, na kar pa ne pristanejo različne cerkvene organizacije v različnih kulturnih okoljih. Nekateri priznavajo na tej poti le dve stopnji duha (vsakdanja in najvišja), drugi tri (pri Heglu so to subjektivni, objektivni in absolutni duh, pri Eckhartu vsakdanje, boja troedinost in božansko Eno), spet drugi devet (Blavatska, Graves) ali neskončno.  

Zakaj so potrebne stopnje duhovnega zavedanja? Na osnovni vsakdanji ravni spoštovanja človekovega dostojanstva še ni. S tega vidika ni naključje, da so imenovali Stari Grki neotesanega tujca 'barbaros' in Rimljani 'barbarus'. Za povojni čas je Hannah Arendt (2003) ugotovila, da totalitarno zlo izhaja iz banalizacije. Videli smo, da redukcije duhovnosti na posvetne duhovnosti, staroselstvo, sveto kot nikogaršnje področje,… vodijo v zamenjave – substitute enega Boga za druge bogove, ene religije za katerokoli religijo in nazadnje transcendence za imanenco.  Fundamentalizem je kot psevdo-religiozni ekskluzivizem duševna motnja, ki vodi v nasilje in celo verske vojne.  

V pričujoči knjigi smo skušali pokazati na pogosto napako redukcije in s tem omejevanja krščanske svete duhovnosti na posvetno duhovnost. Sveti Duh in z njim Sveta trojica sta več kot psihologistični prevod božje vsemogočnosti na psihične zmožnosti. Takšni prevodi so sicer vsakdanje razumljivi, niso pa razumljeni v jeziku božjih skrivnosti. Krščansko duhovnost je treba ohranjati v njeni specifični hipostatični uniji Boga kot ustvarjalca (lat. ens creator) in človeka kot ustvarjeno bitje (lat. ens creatum).   

Zaradi rastoče neenakosti se danes vedno več ljudi počuti kot žrtve zlorab. Trpeči Bog, ki ga predstavlja duhovnik s prebodenim srcem morda še ni bil nikoli tako potreben kot je danes. Tereza Avilska pravi: »Bog edini zadostuje (lat. Solo Dios basta)«. To  moramo imeti neneh no pred očmi. Človek je ovijalka, ki se skuša povzpeti do sonca, a potrebuje čvrsto drevo. Ta opora je Bog, čeprav je v svetu zla težko verovati vanj. 

V predstavljeni razpravi o integrativni krščanski duhovnosti smo ugotovili, da sodobni človek išče avtentičen stik s pravo duhovnostjo. Veliko smo razpravljali o mistikih, gnostikih, različnih posvetnih duhovnostih, duhovnosti nekaterih religij in o značilnostih krščanske duhovnosti s filozofskih in teoloških vidikov. Vendar pa je vse to le pasivno znanje brez najglobljega osebnega izkustva božjega stvarjenja. S krščanskega vidika je najbolj integrativna trinitarična ljubeča komunikacija Očeta in Sina in svetega Duha. Zato 'naj bo vsak moj dih in vsak srčni utrip Tebi, Sveti Trojici v slavo in zahvalo.'      

Nekatere duhovnosti ena za drugo ne vedo, druge si konkurirajo, se bojujejo za prevlado v smislu verskega nasilja, nekatere pa skušajo sodelovati in se dopolnjevati. Nekatera verstva pri medsebojnih vplivih izgubljajo svoje meje. Na Japonskem je ateist tisti, ki je obenem budist, šintoist in kristjan. Papež Frančišek vzdržuje dialog z muslimani in pravoslavci.  Krščanstvo v odnosu do drugih verstev preživlja vse te odnose kot druga verovanja. Militantnemu katolicizmu je nasprotoval militantni islam. Včasih se še pojavlja kot terorizem islamske države. Mir med verstvi in religijami ni vnaprej dan, ampak se je treba zanj nenehno (inter)aktivno zavzemati z molitvijo in dialogom. Z našimi telesnimi in duhovnimi deli božjega usmiljenja so-uresničujemo božjo revolucijo.

Da bo Kristus tudi v prihodnosti našel svojo vero, moramo mi vztrajati na njegovi poti kljub številnim skušnjavam, ki nas vlečejo stran od nje. Za zgled so nam svetniki in svetnice, ki so to pot že opravile in lastne izkušnje, ki so nas že poučile. Ne nazadnje je molitev Rožnega venca kažipot Kristusove vztrajnosti v vsakem času.  Krščanski duh je najbolj integrativen, kadar so vse osebne in družbene dejavnosti prežete z agapično ljubeznijo. Tako bi lahko govorili o 'politiki ljubezni' (Frančišek, 2020), ojkonomiji namesto pohlepni ekonomiji kot hrematistiki, ljubečem varovanju okolja, pedagogiki spremljanja,…
 
Papež Frančišek (2015) opozarja, da mora človek voditi tehnološki razvoj in ne obratno. Tehnični dejavniki četrte industrijske revolucije prav tako ne smejo voditi v preobrazbo naše ga planeta v prazen vrt, namenjen zabavi posameznih izbrancev. Sedanji trenutek omogoča dragoceno priložnost za usmerjanje in upravljanje tekočih procesov gradnje družbe, ki je vključujoča, ki temelji na spoštovanju do človekovega dostojanstva, strpnosti, sočutju in usmiljenju. 

Papež Frančišek (2015) nas spomni, da je podjetniška dejavnost »žlahten poklic, usmerjen v bogatenje in izboljšanje sveta za vse«. Zato je odgovorna pomagati in preseči zapleteno družbeno in okoljsko krizo ter se bojevati z revščino. To bo omogočilo izboljšanje slabih življenjskih razmer milijonov ljudi ter zmanjšanje družbenih razlik, ki so izvor številnih krivic in ki razjedajo temeljne družbene vrednote, med katerimi so enakost, pravičnost, solidarnost. V tem smislu lahko Svetovni gospodarski forum s sredstvi dialoga postane izhodišče za zaščito in varstvo stvarstva ter za dosego napredka, ki je »bolj zdrav, bolj človeški, bolj socialen in celovitejši«.

Izpostavili smo glavne značilnosti krščanske duhovnosti, ki je po poslanstvu univerzalna, glede na druga verstva pa specifična. Obenem se čedalje bolj diferencirajo tudi krščanske Cerkve, tako da nismo niti vseh opredelili. Razlike med moško in žensko duhovnostjo obstajajo tudi znotraj RKC, tako da je ženska duhovnost manj priznana kot moška. 

Vsaka specifična duhovnost ima svoje posebne izkušnje oz. doživetja, razumno organizacijo, umne namene, transcendenco in kulturno okolje, ki ga soustvarjajo njeni pripadniki oz. člani. Zato niso enostavno prevedljive ene na druge. Njihov skupni imenovalec se da poiskati v dialogu kot smiselni skupni komunikaciji za določene skupne cilje.   Pomembno je, da se v navidezni samozadostnosti ne zapirajo same vase, kakor so se  dogme in politične ideologije 'velikih zgodb'. 

Razlikujemo med zdravim in bolnim oz. okuženim duhom. Zdrav duh je že antična vrlina po latinskem  pregovoru 'mens sana in corpore sano – zdrav duh v zdravem telesu'. Mnogi so bolni na duhu, pa tega ne vedo, ker posvetni duh ne more biti nikoli tako celosten kot je Sveti Duh. Poučna je besedna igra sorodnih angleških besed za izraze celega, svetega in zdravega (ang. whole, holy and healthy), ki spominja na Jungovo ugotovitev, da imajo ljudje s širšimi duhovnimi nazori manj težav v življenju (so manj nervozni in psihotični) kot tisti z ožjimi. Psihosomatske bolezni kažejo na to, da razcepljenost homo duplexa ni zdrava.            
Pri duhovnosti je najtežje razumeti hkratnost konstantnosti in fluidnosti, ker po en strani Jezusove besede ne bodo prešle, po drugi strani pa Sveti Duh 'veje, koder hoče'. Nesporazumi uradne RKC z gnostiki in mistiki izhajajo iz neenotnosti izkustvenega in pojmovnega, neposredno doživljajskega in posredno razumskega dela naše večplastnosti. To sodi k hermenevtični dialektičnosti duhovne teologije in filozofije. Paradoksalnost božje logike – logosa je apofatična in katafatična, eksistencialna in esencialna, temporalna in atemporalna – večna.   

Jäger (2008, 262) razlaga tudi pojem »integralne duhovnosti« kot »čuječnost v vseh razsežnostih«. Možno jo je razvijati »z vajo molčanja, predanosti in ljubezni«. Ko  duhovnost vključuje telo, psiho in intelekt, je človek s duh človeško izkušnjo in ne obratno. 
Predvidevamo, da bo imel v prihodnosti kontemplativni človek prednost pred akcijskim, ker bo lažje živel v sozvočju z Bogom in naravo. 

Weiler (2005) je skrbno analiziral razloge za zavrnitev preambule o krščanstvu kot temelju Evrope oz. EU. Zaradi krize duhovnosti je v EU še precej kristjanofobov in islamofobov, kar ni dobro za razvoj Svetega duha. Vprašanje krščanskosti Evrope se bo še izpostavljalo, ker se bodo posledice pomanjkanja čuta za duhovnost oz. pomanjkanje duhovne inteligence, kot temu pravijo nekateri, še pokazale.

Beseda mistagogija označuje uvajanje v življenje iz Kristusove skrivnosti. V izročilu Cerkve je to zadnji korak katehumenskega procesa v smislu priprave na krst odraslih. V bodoče bomo z besedo mistagogija označevali pastoralni slog nove evangelizacije. Pastorala mora namreč postati mistagogična, se pravi, močno osredotočena na gojenje 'izkustva vere'.  

Mistagogija se v zadnjem času pojavlja kot pastoralni slog. Gre za prehoda od 'implicitne vere' (Newman) k osebni veri; od 'prakticiranega  in militantnega' krščanstva h krščanstvu teološkega izkustva. Kakršna je osebna vera, takšna sta tudi oznanjevanje in pastorala. Potrebni so pričevalci in spremljevalci na osebni ravni od posameznika do posameznika in v majhnih skupinah.

Osnovna je teološka kristocentričnost, ker je vera srečanje z Jezusom iz Nazareta, križanim in od mrtvim vstalim. Laiki ne vemo, da nas pretirani kristocentrizem lahko vpelje v past 'jezusizma', ki Jezusov lik iztrga iz njegovega trinitaričnega okolja in tako zapostavlja samopodaritev absolutnega Boga v trojni podobi. 'Jezusizem' je sad človeškega napora, ki hoče preko Jezusovega lika priti do svoje potrditve. 

Velasco (2012) še meni, da se mistagogija pogosto omenja kot ena poglavitnih pastoralnih usmeritev za prihodnost. To je v bistvu srečanje z Notranjim učiteljem. Brez njega se je tvegano približati evangeliju in  razmišljati o Jezusovem življenju in smrti. Po drugi strani pa Jezus Kristus ne sme postati le ena vrsta teoloških vsebin, čeprav je osrednja in prva. Mistiki so trdili, da so neposredne izkušnje Boga dostopne vsakemu. Nekateri mistiki so ustanavljali posebne šole, ki bi pomagale vernikom do neposrednega izkustva. To je možno po Velascu (2012) tudi danes.  Upravičena teocentričnost danes primanjkuje. Raje govori mo o antropocentričnosti, ki naj bi bila z novo paradigmo presežena v ekocentričnosti. Jezus je dopolnil obred hebrejske pashe z napovedjo svoje smrti in vstajenja. Papež (2008, 116) pravi: »Evangelizacija in pričevanje sta logični posledici Evharistije«. Verjetno Velasco zato opaža, da ni nič novega v evangelizaciji, ker Evharistija ni dejanska, ampak je simbolna.  
 
Bellingerjev model sprejemajočega spoznanja predpostavlja faktično družbo. V postfaktični in postresničnostni družbi so bolj pomembna falsificirana oz. popačena mnenja kot pa dejstva o svetu, kakršen je. Znano  je, da je le skupnost je humus za razvoj vere, upanja in ljubezni. Vsaka generacija pa se mora o tem vedno znova prepričati. Papeži pišejo okrožnice o novih evangelizacijah, ker sam proces ni samoumeven, tako kot tudi proces trinitarizacije ni. Kopičenje raznih znanj, predlogov, modelov ravnanja še ne pomeni dobrega dela, če se z njihovim izborom ne vračamo k izvorni evpraksiji. Tako je tudi s 'transformacijskimi slovničnimi pravili' verovanja. Pomembno je, da z umetnim instrumentarijem ne 'zadušimo' prostega pretoka božje milosti, usmiljenja in ljubezni. Iz teh fenomenov ne smemo delati 'akumulacijskih bazenov' za 'namakanje' duhovne puščave, ker so zastonjski božji dar. Tisti, ki se hočejo s svojimi posebnimi veščinami finančno okoristiti, preslišijo Jezusov izrek »Zastonj ste prejeli, zastonj dajajte« (Mt 10,8).              
Predvidevati nepredvidljivo je več kot dopuščanje zgolj predvidljivega, načrtovanega, navajenega. Jezus prihaja k nam ob naših vsakdanjih opravilih. Včasih nam pomaga opravljati ta opravila npr. napravi iz vode dobro vino v Kani Galilejski, 'nahrani množice', ukaže, »vrzite mreže na drugo stran«, včasih pa reče »pusti vse in hodi za menoj«. Božje skrivnosti so šokantne, ker dogodki nastajajo iz vsemogočnosti ljubezni, kar pomeni tudi iz navidezno nemogočih možnosti. Imamo težave s prepoznavanjem simbolnih pomenov dogodkov.  Po svoje ima Velasco prav. Ni dovolj sklicevanje na nove evangelizacije, potrebna je evpraksija evharistične evangelizacije na občestvenem terenu. Vedno več je parcialno organiziranih 'duhovnih' in verskih skupnosti, ki so sicer odprte za nove člane, a so med seboj ločene.   

Današnji otroci občutijo apatijo, depresijo, motnje hranjenja, samomorilne težnje. Mnogi starši in učitelji gojijo iluzijo, da bi morali biti otroci pred temi tegobami obvarovani. Njihov glasnik je bil že Ivan Karamazov v Legendi o Velikem inkvizitorju, ki jih sam predstavlja bratu Aljoši, ki na strani Kristusa molči ob bratovi pripovedi, kako bi bilo vsem ljudem navidez dobro, če bi Kristus satanu dopustili, da bi uresničil svoje tri predloge – skušnjave v puščavi.     

Na nekaterih krajih zemeljske oble se je zgodilo duhovno ‘opustošenje’. Ker so se družbe  hotele oblikovati brez Boga, so uničile svoje krščanske korenine. Tam 'krščanski svet postaja nerodoviten kakor izsušena tla' (J. H. Newman). V drugih deželah nasilno nasprotovanje njihovi veri sili kristjane, da svojo vero živijo skrito v rodni deželi. To je druga, zelo boleča oblika puščave. Tudi v neprijazni družini ali delovnem mestu je treba ohraniti vero in jo skušati izžarevati. Iz izkušnje puščave, duševne praznine lahko ponovno odkrijemo veselje vere in njen bistven življenjski pomen za nas ljudi.  Odčitavati moramo nešteta, pogosto posredno ali negativno izražena znamenja žeje po Bogu, po zadnjem smislu življenja. 'V puščavi potrebuješ predvsem verujoče ljudi, ki s svojim življenjem kažejo pot v obljubljeno deželo in tako ohranjajo upanje' (Benedikt XVI.). V vsakem primeru smo v teh okoliščinah poklicani, da bi bili amfore - veliki vrči z vodo, da bi drugim dali piti. Včasih se amfora spremeni v težak križ. A prav na križu se nam je Gospod, preboden s sulico, podaril kot vir žive vode. Ne pustimo si vzeti upanja! (Papež Frančišek, 2014, Veselje evangelija, točke 85-86).

Na svetu je premalo je upanja, radosti in veselja. Papež Frančišek je vesel vsake pozitivne misli in spodbude s strani drugih. Prepričan je, da imamo Odrešenika, ki nam je prinesel mir in Odrešenje na svet. Zato je prav, da smo bolj optimistični v dobroti in strpnosti, kot ljudje in kristjani. Vse razloge Božje ljubezni, Usmiljenja in Odrešenja imamo za to!

Bog zna obrniti zlo v dobro. Poznamo priliko o hudobnih vinogradnikih, za katero se zdi, da je »poraz Božjih sanj«. Gospodar zasadi lep vinograd, delavci pa ubijejo vsakega, ki ga pošlje gospodar. In ravno iz teh mrtvih nastane življenje: »Preroki, Božji možje, ki so govorili ljudstvu, ki se jih ni poslušalo, ki so bili odvrženi, bodo deležni njegove slave. Sin, poslan kot zadnji, ki je bil zavržen, obsojen, ne slišan in ubit, je postal vogelni kamen.« Ta zgodba, ki se začne s sanjami o ljubezni, kot da je ljubezenska zgodba, in za katero se zdi, da se konča kot zgodba porazov, se po Frančiškovih besedah zaključi z »veliko ljubeznijo Boga, ki iz zavrženega potegne rešitev«, »iz svojega zavrženega Sina nas vse reši.« Na tem mestu logika poraza pade, je zatrdil papež Frančišek. Jezus na to spomni voditelje ljudstva, ko navaja Spise:  »Kamen, ki so ga zidarji zavrgli, je postal vogelni kamen; Gospod je to naredil in je čudovito v naših očeh.«

Pod geslom 'Moliti za človeštvo' je Visoki odbor za človeško bratstvo objavil v petnajstih jezikih povabilo, da bi se v četrtek, 14. maja 2020, ljudi po vsem svetu združili v molitvi, postu in deli usmiljenja. Papež Frančišek vabi katoličane, da se pridružijo tej pobudi, saj trdi, da »ima molitev univerzalno vrednost«. Papeževa Svetovna Mreža Molitve (2020) nas nagovarja v letu 2021 v vsakem mesecu z drugo molitvijo za posebno skupino vernikov. 

V letošnjem aprilu 2021 molimo po papeževem namenu za tiste, ki tvegajo življenje, ko se bojujejo za temeljne pravice med obdobjem diktatur, v času avtoritarnih režimov ali celo v demokracijah, ki so v krizi, da bi videli, da njihove žrtve in njihovo delo prinaša bogate sadove.

Svetovne religije in njihove ločine so lahko univerzalne le na specifične načine, tako kot smo mi lahko neskončni le znotraj svoje končnosti. Z opredelitvijo za kontemplativno držo, ki ima že dolgo tradicijo v različnih verstvih, bomo s tem krepili tudi svojo duhovno inteligenco in religiozno pismenost.   

V tem zapisu smo prikazali diferenciacijo različnih duhovnih verstev z namenom, da bi jih razumeli. Znano je, da kdor ne spoštuje vere drugega, tudi svoje vere ne razume dobro. Na koncu se vprašajmo, kako smo to sposobni upoštevati. Nekateri si pomagajo s sinkretizmom, drugi z nevednostjo zanje, tretji z odnosom med centralnim in obrobnim pomenom. Sem najbližji zadnji opredelitvi.     

Teološke in filozofske teorije Boga predstavljajo določene racionalizacije vere. Zlasti teorije spiritualnega razvoja so lahko prazne sheme, ki  se glede na nepredvidljivost dogajanja božje skrivnosti ne bodo uresničile. Spominjajo na budistične reinkarnacije, po katerih naj bi se človek vzpenjal čedalje višje. K temu naj bi pomagala tudi mistična izkustva oz. gnostič na vednost. Vprašanje je, ali se te stopnje skladajo s procesom trinitarizacije. Osnovni ciklus je vendarle spuščanje in vzpenjanje Boga. Znanost, ki relativno transhumanistično tehnološ ko hipotetično raziskuje še kaj bolj kibernetskega, ne bo obveljala. Danes se še ne zaveda mo, kaj vse bo odpadlo kot zvijačnost uma oz. prestižno hudičevo delo. Na koncu bo Bog ločil zrna od plevela.           

V času, ko imamo malo duhovnikov in še manj dostopa do njih, so sporočila, ki nam jih posredujejo razne vidkinje in vidci za nas še posebej pomembna. Z njimi nam odkrivajo nove strani Jezusovega življenja, ki nam omogočajo različne dostope do božje milosti. Ames (2004) je eden izmed tistih, ki je svoje pogovore z Jezusom po njegovem naročilu zapisal in nam jih v pričujoči knjigi posreduje. Pri mističnih izkušnjah je drugače. To, kar o njih beremo, so že njihove razlage, življenjske modrosti, napotki poti za vsakogar, ki bi jih želel in rezultati raziskav o njihovi naravi. Čim bolj je svet kaotično nepregleden, tem bolj nam Jezus sveti kot 'luč v temi.' Čim več je protestov in groženj, tem bolj se zavedamo, da nam Jezus daje svoj mir. Že v antiki so se ljudje tem bolj zavedali pomena večnosti, čim bolj so vedeli, da je njihovo življenje minljivo. Čim več je hrupa za nič, tem pomembnejša je tihota. 

V tihoti uma lahko najde vsak posameznik resnico univerzalne božje ljubezni. Na to podlago potem vsak versko obredni sistem organizira tiste specifične funkcionalne obredne sisteme misli, besed in dejanj, ki vodijo v večno življenje. Opredelili smo, v čem se krščanska vera razlikuje od drugih verstev.  Tudi krščanstvo je diferencirano protestantsko, pravoslavno in še druge pripadnosti glede na našo pripadnost rimokatoliški Cerkvi. Zato je potrebna molitev za edinost cerkva. Samo živi troedini Bog odrešuje. Krščanski duhovni razvoj je za Sorča (2012, 2017) proces trinitarizacije. S tega vidika so posvetne duhovnosti navsezadnje le psevdo-duhovnosti. Zaradi pluralizma duhovnih interesov je ključno razlikovalno duhovno zavedanje. Že tradicionalno je treba razlikovati dobrega duha od zlega. Danes pa je treba razlikovati tudi Svetega Duha od t. im. dobrih duhov.          

Literatura 

- Adorno, Theodor (1950). The Authoritorian Personality. New York, Brothers.
- Allnutt, Luke (2018). Lastimo si nebo. Tržič, Učila International.
-	Ames Alan, C. (2004). Jezus mi govori. Maribor, Slomškova založba. 
- An-Nifrari, Abd al-Gabrar (2020). Knjiga mističnih postajališč in nagovorov. Ljubljana, KUD Logos. 
-	Arendt, Hannah (1929, 2006). Der Liebesbegriff bei Augustin. Versuch philosophischen Interpretation. Berlin, Springer Verlag. 
- Arendt, Hannah (orig. 1948, 2003). Izvori totalitarizma. Ljubljana, Klaritas.     
- Arendt, Hannah (1986).Vita activa.  Ljubljana, Krt.
- Aritoursova romarska pesmarica (2018). S pesnitvijo na pot. Maribor. 
- Avguštin (2011). Izbrani spisi. Ljubljana, Nova revija. 
- Avguštin (2014). O Trojici. Celjska Mohorjeva družba.
- Bahovec, Igor (2009). Postmoderna kultura in duhovnost. Religioznost med new agem in krščanstvom. Ljubljana, IRSA. 
- Bajuk Andrej (2011). Slovenija vstan! V: Communio, mednarodna katoliška revija. 21. Letnik (2011)3, 279-281.
- Beck, Ulrich (2006). Cosmopolitan Vision. Kozmopolitanska vizija . Cambridge: Polity Press.
- Beck, Ulrich (2009). Lastni Bog. Ljubljana, Študentska založba. 
- Bellinger, K., Charles (2008). The Trinitarian Self: The Key to the Puzzle of Violence. Eugene: Pickwick.
-	Benedikt XVI. (2006). Božja revolucija. Ljubljana, Družina.
- Berger, Aleš; Glavan, Mihael (ured., 2006). Zlata knjiga Simona Gregorčiča. Ljubljana, MK.    
- Berger, Peter, L. (2011). Vprašanja vere. Skeptična pritrditev krščanstvu. Ljubljana, KUD Logos. 
- Bergolio, Mario (2014). Korupcija in greh. Ljubljana, Salve.  
- Blanchot, Maurice (1997). Apocalips is disappointing. In: Fiendship, pp. 101-108. Standford University Press. 
- Bloch, Ernst (1966). Tübingenski uvod v filozofijo. Beograd, Nolit.
- Bowby, John (1973). Atachment and loss. Zv. 2, Separation. New York. Basic Book. Navaya, Betherton.
- Bulgakov, Sergej (2006). Tragedija filozofije. Celjska Mohorjeva družba.
- Brague, Remi (2003). Evropa, rimska pot. Celje, MD.   
- Canfora, Luciano (2006). Demokracija, zgodovina neke iluzije. Ljubljana, založba/cf.
- Caputo, John, D. (2007). Radikalnejša hermenevtika. Ljubljana, KUD Apokalipsa.  
- Carvajal, Francisko, Fernandez (2013). Pogovori z Bogom. Razmišljanja za post, veliki teden in velikonočni čas. Ljubljana, Družina. 
- Cestnik, Branko (2016). Kako naj krščanstvo znova postane duhovni temelj zahodne civilizacije? Delo, 13. 5. 2016.
- Cestnik, Branko (2019). Sonce Petovione. Celjska Mohorjeva družba. 
- Chapman, Gary, D.; Thomas, Jenifer (2012). 5 jezikov odpuščanja. Ljubljana, Družina.
- Chapman, Gary (2017). 5 jezikov ljubezni. Kako pokažete, da ljubite. Skrivnost trajne ljubezni. Ljubljana, Tuma.
- Collins S., Francis (2019). Jezik Boga. Znanstvenik predstavlja dokaze za verovanje. Celje, MD.
-	Cyrulnik, Boris (2018). Psihoterapija boga. Ljubljana, Modrijan. 
-	Čačinovič Vogrinčič, Gabi (2010). Soustvarjanje pomoči v jeziku socialnega dela. 
Ljubljana, Fakulteta za socialno delo. Letnik 49, številka 4, str. 239-245, 272, 274.
- Češarek, Pavel; Juhant, Janez in Mozetič, Mitja (1999). Tomaž Akvinski: izbrani filozofski spisi. Ljubljana: Družina. 
-	Črnič, Aleš (et al. 2007). Je votlost značilnost vernosti na Slovenskem? Družboslovne raziskave. Ljubljana, št. 56, str. 7-20.
- Dawkins, Richard (2016). Bog kot zabloda. Ljubljana, Modrijan.
- Dawkins, Richard (2018). Znanost v duši. Izbrana dela strastnega racionalista. Tržič, Učila International.
- De Bono, Edward (2005). Pozitivna revolucija. Velenje, Pina.
- De Bono, Edvard (2014). Enostavnost v razmišljanju. Začnite misliti hitreje in jasneje. Priročnik. Ljubljana, MK. 
- De Bono, Edvard (2018). Paralelno razmišljanje. Ljubljana, MK.
- De la Boetie, Etienne (2015). Razprava o prostovoljnem suženjstvu. Ljubljana, Kulturno Umetniško Društvo.
- Delors, Jacques (1996). Učenje: skriti zaklad: poročilo Mednarodne komisije o izobraževa nju za enaindvajseto stoletje, pripravljeno za UNESCO. Ljubljana, Ministrstvo za šolstvo in šport.    
- Derrida, Jacques (2000). Performative powerlessness. Constellations, l. 7, št. 4, str. 466-468.
- Diadoh iz Fotike (2010). Asketska razprava o duhovnem spoznanju in razločevanju. Ljubljana, Logos.
- Dostojevski, Fjodor, Mihajlović (1976). Bratje Karamazovi.1-3. Ljubljana, CZ.
- Duh, Mitja (2019). Moč duha. Ljubljana, Športno-humanitarno Društvo Človek.
- Erzar, Tomaž; Kompan Erzar, Erika (2017). Teorija navezanosti. Ljubljana, Družina.
- Eliade, Mircea (1961). The Sacred and the Profane: The Nature of Religion. New York, Harper Torchbooks.
- Ferrucci, Piero (2006). Kdo sem in kaj lahko postanem. Teorija in praksa psihosinteze za osebno rast. Ljubljana, Akademija za psihosintezo. 
- Frank, Sergej (2016). Nedoumljivo, ontološki uvod v filozofijo religije. Ljubljana, KUD Logos.
- Frank, Semjon (2018). Bog z nami. Celje, Celjska Mohorjeva družba.
- Frankl, Viktor, E. (2013). Kljub vsemu reči življenju da: psiholog v koncentracijskem taborišču. Celje, Celjska Mohorjeva družba : Društvo Mohorjeva družba.
- Fromm, Erich (2008). Umetnost ljubezni in življenja. Ljubljana, MK.
- Fromm, Erich (2020). Beg pred svobodo. Ljubljana, UMco.
- Frančišek, Asiški (1999). Sončna pesem. V: Papa Janez, Strehovec, Tadej, (ured., 1999). Med nami je On. Mladinska pesmarica. Ljubljana, Župnijski urad Marijinega oznanjenja. Str. 608-610.
- Fukuyama, Francis (2016). Trust: The Social Virtues and The Creation of Prosperity. Paperback.
-	Galimberti, Umberto (2021). Prišli smo do somraka Zahoda. Delo, SP 6. februar 2021. Str. 4-7. 
-	Gardner, Howard (1995). Razsežnosti uma: teorija o več inteligencah. Ljubljana, Tangram. 
- Glasser, William (2005). Nova psihologija svobode. Ljubljana   
- Goldstein, Joshua S. & Qvist, Staffan (2020). Svetla prihodnost: kako so nekatere države rešile podnebne spremembe, druge pa jim lahko sledijo. Ljubljana, Umco.  
-	Goleman, Daniel (2010). Čustvena inteligenca. Zakaj je lahko pomembnejša od IQ. Ljubljana, MK.  
- Goljevšček, Alenka (1992). New age in krščanstvo. Koper, Ognjišče. 
- Gostečnik, Christian (2018). Psihoanaliza in sakralno izkustvo. Ljubljana, bf.  
- Graves, Claire (1981). »Summary Statement: The Emergent, Cyclical, Double Hellix Model of The Adult Human Biopsychosocial Systems«. Handout For Presentation To World Future Society, Boston Mass, May, 20. 1981 (temporary.pdfversion). 
-	Graeber, David (2017). Utopija pravil. O tehnologiji, neumnosti in skrivnih radostih birokracije. Ljubljana, Beletrina.
- Gregorič, Milan (2018). Evropa, islam, džihad. Ljubljana, Nova obzorja.
- Grignion de Montfort, sv. Ludvik (2000). Posvetitev Mariji za popolno predanost Jezusu Kristusu. Ljubljana, Družina.
-	Grün, Anselm (2009a). 50 angelov za vsak dan. Ljubljana, Družina.,
- Grün Anselm (2009b). Boj in ljubezen. Kako moški najde pot do sebe. Celjska Mohorjeva družba.
- Grün, Anselm (2011). Deset zapovedi. Vodnik v svobodo. Celjska Mohorjeva družba. 
- Grün, Anselm (2012a). Izkusimo velikonočno veselje : duhovna vzpodbuda skozi postni in velikonočni čas. Priročnik. Maribor : Slomškova družba, Slomškova založba. 
- Grün Anselm (2012b). Mistika, odkrivanje notranjega prostora. Maribor, Slomškova Družba, Slomškova Založba.  
- Gržan, Karel (2008). Za dobro(do)to. Celjska Mohorjeva družba.   
-  Gržan, Karel (2016). Vstanimo, v suženjstvo zakleti! (1. zvezek) : Stop smrtonosni igri polov. Ljubljana, 
- Gržan, Karel (2017). Vstanimo, v suženjstvo zakleti! (2. zvezek) : Izstop iz smrtonosne igre polov. Ljubljana  
- Guardini, Romano (1991). Svet in oseba. Poskus krščanskega pogleda na človeka. Celjska Mohorjeva družba.  
- Hadjadj, Ferenc (2012). Vera demonov. Ljubljana. Družina.  
- Hadjadj, Ferenc (2005). Kaj je družina? Ljubljana, Družina.  
- Hadjadj, Ferenc (2018). Vstajenje, kako uspeti v smrti. Ljubljana, Družina.
- Haidt, Jonathan (2013). Pravičniški um. Ljubljana, UMco.  
- Hamvas, Bela (2010). Patmos. Ljubljana, KUD Apokalipsa. 
- Harari, Yuval, Noah (2019). 21 Lessons for the 21st Century. London, Jonathan Cape. 
- Hardy, Alister (1979). The spiritual nature of man: A study of contemporary religious experience. Hardcover.
- Havel, Vaclav (1994). Živeti v resnici. Moč nemočnih. Celje, Mohorjeva založba. 
- Hegel, Georg, Wilhelm, Friedrich (1988). Absolutna religija.  Ljubljana, Partizanska knjiga.  
- Hegel, Georg, Wilhelm, Friedrich (2015) Filozofija religije. Prvi del. Ljubljana, Problemi.
- Heidegger, Martin  (1976). Brief uber den Humanismus. V: Wegmarken, GA 9. Frankfurt am Mein. Klosterman. Str. 313-364.   
- Hieron (1996). Oblak nevedenja / Knjiga skrivnega svetovanja. Ljubljana, Nova revija.
-	Hižman, Teja (2013). Paralele med nauki in življenjem Jezusa Kristusa in Gautama Sidharto (Budo). Diplomsko delo. Mentor: Sergej Flere. Maribor, Filozofska fakulteta.
- Hren, Marko (2019). Duhovno vodstvo v Sloveniji nekoč in danes. Ljubljana, Beletrina. 
- Hribar, Tine (1970). Molk besede in beseda molka. Maribor, Obzorja.
- Hribar, Tine (2015). Protiklerikalnost patra Rupnika in papeža Frančiška. Delo, SP.
- Hribar, Tine (2017, 2017, 2018). Nesmrtnost in neumrljivost. 1,2,3. Ljubljana, SM.
- Hugo, Victor (1962). Nesrečniki. Ljubljana, DZS. 
- Huxley, Aldous (1945). Philosophia perennis. New York, Harper & Row. 
- Huxley, Aldous (2003). Krasni novi svet. Ljubljana, MK.
- Ihan, Alojz (2016). Čas nesmrtnosti v času bionike. Ljubljana, Beletrina.  
- Jacob, Francois (2017). Logika živega. Zgodovina dednosti. Ljubljana, Krtina. 
- Jäger, Willigis (2009). Vsak val je morje in drugi spisi. Mistična duhovnost. Petrovče, Društvo Znamenje. 
- James, William (2002). Volja do verovanja. Ljubljana, Krtina.  
- James, William (2016). Raznolikosti religioznega izkustva. Ljubljana, Krtina.  
- Jamnik, Anton (2012). Sodobni iskalec med vagabundom in romarjem. Pogledi na slovensko samostojnost, liberalizem, vero in etiko. Ljubljana, Družina.
- Jamnik, Anton (2018). Svet osamljenih tujcev. Komunitarna in postmoderna kritika neoliberalizma. Ljubljana, MK.
- Janicaud, Dominique (2009). Phenomenologie dans tous ses etats. Paris, Gallimard.   
- Jantsch, Eric (1980a): The Self-Organizing Universe: Scientific and Human Implications of the Emerging Paradigm of Evolution. New York, Pergamon Press. 
- Jantsch, Eric (1980b). The unifying paradigm behind autopoiesis, dissipative structures, hyper-and ultracycles. Autopoiesis, dissipative structures, and social orders. Westview Press, Boulder.
- Jantsch, Eric (1980c): The evolutionary vision: Toward a unifying paradigm of physical, biological and sociological evolution.
- Jarosch, Linda & Grün, Anselm (2009). Kraljica ali divja ženska. Celjska MD.
- Jaspers, Karl (orig. 1962). O pogojih in možnostih novega humanizma. Ljubljana, Apokalipsa.
- Jaspers, Karl (orig. 1948, 1999). Filozofska vera. Ljubljana: Hieron, Nova revija.
-	Jaspers, Karl (orig. 1949, 1983, 2000). O izvoru in cilju zgodovine. Vom Ursprung und Ziel der Geschichte. Ljubljana, Apokalipsa. 
- Jaspers, Karl (1958). Die Atombombe und die Zukunft des Menschen. 
- Jaspers, Karl (1965). Die Schuldfrage. München, Piper.    
- Jenkins, Philip (2010). Novi krščanski svet. Prihod globalnega krščanstva. Ljubljana, Logos. 
- Juhant, Janez (2009). Občutek pripadnosti. Celjska Mohorjeva družba.
- Juhant, Janez (2012). Človek in religija. Ljubljana, Teof. 
- Juhant, Janez (2018). Človek, religija, nasilje in kultura miru. Ljubljana, Teof. 
- Juhant, Janez; Strahovnik, Vojko; Žalec, Bojan. (ured., et al., 2011). Izvor odpuščanja in sprave: človek ali Bog? Spravni procesi in Slovenci. Ljubljana, Teof.
- Jung, Sigmund (1989). Memories, Dreams, Reflection. New York, Vintage.
- Jung, Siegmund (2015). Rdeča knjiga. Ljubljana, Beletrina. 
-	Kant, Immanuel (1793). Religion innerhalb der Grenzen der bloßen Vernunft (Religija znotraj meja samega uma). 
- Kant, Immanuel (orig. 1795, 2006). K večnemu miru. Filozofski osnutek. V: Riha Rado (ured., et al.). Zgodovinsko politični spisi. Ljubljana, Filozofski inštitut. 
- Kaufman Arthur (1994). Uvod v filozofijo prava. Ljubljana, CZ. 
- Kapellari E. (2006). Človeški čas v božjem času. Pota skozi cerkveno leto. Celje, MD.
- Kavčič Samo (2019). Nova civilna družba. Maribor, Kulturni center. 
-Keller Werner (2012). Biblija ima vendarle prav. Ljubljana, Orbis.  
- Kierkegaard, Soeren (1987). Ponovitev. Filozofske drobtinice ali drobec filozofije. Ljubljana, SM.
- Kierkegaard, S. (2012). Dejanja ljubezni. Ljubljana, Družina. 
- Klein Noami (2010). Doktrina šoka. Ljubljana, MK.
- Klein Noami (2015). To vse spremeni. Kapitalizem proti podnebju. Ljubljana, MK.
- Klun Branko (2014). Onkraj biti. Biblični odmevi v postmoderni misli. Ljubljana, Logos. 
- Knavs Simona (2005). Koncept duha v pedagoški teoriji in praksi Stanka Gogale. Diplomska naloga. Ljubljana, Filozofska fakulteta. 
- Kobal Grum Darja, Musek, Janek (2009). Perspektive motivacije. Ljubljana, FF.
- Kobusch Theo (2019). Krščanska filozofija: odkritje subjektivitete. Ljubljana, KUD Logos.
- Kocijančič Gorazd (ured., 1995). Mojster Eckhart: pridige in traktati. Celjska Mohorjeva družba.
-	Kocijančič, Gorazd, Snoj Vid (ured., 2011). Dionizij Areopagit v evropskem izročilu. Zbornik prispevkov s simpozija. Ljubljana, SM.  
-	Komel Dean, Miladinović, Mira (ured., 2018). Svoboda in pravičnost kot izziv humanis tike. Freiheit und Gerechtigkeit als Herausforderung der Humanwissen schaften. Freedom and Justice as a Challenge of the Humanities. Bern, Peter Lang  Verlag. 
-	Koražija Maja (2012). Pomen duhovne inteligence za učinkovito vodenje. Magistrsko delo. Maribor, Ekonomsko poslovna fakulteta.  
-	Kos, Janko (1996). Duhovna zgodovina Slovencev.  Ljubljana 	 

-	Kos, Janko (et  al., 2018). Ivan Cankar in Evropa. Med Shakespearom in Kafko. Razstava ob 100. Obletnici Cankarjeve smrti. Ljubljana, Cankarjev dom. 
- Kosovel Ivan (1997). Tretja pot – pot gnoze. Razprave in eseji. Nova Gorica, Branko.  
- Košir Manca (2018). Iz trebuha in neba. 70 srčnic. Ljubljana,  
-	Kreeft, P. (2011). Potovanje. Duhovni vodič za romanje današnjega časa. Ljubljana, Družina.
- Krek Janez, Metek Mira (ured, 2011). Bela knjiga o vzgoji in izobraževanju. Ljubljana, Zavod RS za šolstvo. 
- Kuhn,Thomas, S. (1998). Struktura znanstvenih revolucij. Ljubljana, Krtina.
- Kuzanski, Nikola (2005). O miru među religijama. Sarajevo, Connectum. Biblioteka Dialogos. orig. Cusanus, Nikolaus, 1453). De pace fidei. 
- Kuzmanič, Tonči (2008). Prispevki h kritiki managerske paradigme. P. Drucker in njegov managerski ideologem. Ljubljana, Mirovni institut. 
- Küng, Hans (1990). Projekt svetovni etos. Ljubljana, Društvo 2000.
- Küng, Hans. (2007). Islam, Past Present & Future. Oxford: Oneworld Publications.  
- Larrañaga Ignacio (2019). Povzpni se z menoj. Ljubljana : Slovenska kapucinska provinca. 
- Lesser, Elizabeth (2020). Feniksov proces. Kako se po težkih časih znova rodimo. Brežice, Primus.
- Lindahl, Kay (2008). Sveta umetnost poslušanja. Ljubljana, Govinda.
-	Lipton, Bruce (2020). Biologija prepričanj. Znanstveni dokaz o nadvladi uma nad snovjo. Brežice, Primus.
- Lorda, Juan Louis (2018). Biti kristjan. Celje, MD. 
- Lowe, Keith (2018). Strah in svoboda. Ljubljana, Beletrina. 
- Lubich, Chiara (2002). Vsak trenutek je dar. Razmišljanja, kako živeti v sedanjosti. Ljubljana, Novi svet. 
- Lubich, Chiara (2007). Beseda življenja. Ljubljana, Novi svet. 
- Lukas Elisabeth (2013). Priveži svoj voz na kakšno zvezdo. Ljubljana, Novi svet.  
- Lukman, Thomas (1997). Nevidna religija. Ljubljana, Krtina.
- Lukman F., Ks, Kocijančič Gorazd (1998). Logos v obrambo resnice. Izbrani spisi zgodnjih apologetov. Celje, MD.
- Makarovič, Jan (2003). Antropologija ustvarjalnosti. Biologija, psihologija, družba. Ljubljana, Nova revija.
- Makarovič, Svetlana, Šurc, Matej (2019). Luciferka. Ljubljana, Beletrina.
-	Marcel, Gabriel (2003). Človek pod vprašajem. Celjska Mohorjeva družba.
- Marcuse, Herbert (1964). One dimensional Man. Studies in the Ideology of Industrial Society. London. Routledge Kegan.  
-	Marion, Jean, Luc (2003). Le phénomene érotique: Six méditations. Paris, Grasset. 
- Maritain, Jaques (2015). Po navdihu Tomaža Akvinskega. Ljubljana, Družina.
- Marx, Karl, Engels, Friedrich (1969). Izbrana dela I. Ljubljana, CZ.
-  Marx, Karl; Bloch, Ernst;  Rossi, Mario; Debenjak Božidar (2008). O spremembi sveta:  pomen Marxovih tez o Feurbachu. Ljubljana 
-  Melchizedek, Duvalo (2005). Živeti v srcu. Kako vstopiti v sveti prostor srca. Ljubljana, Genija.  
- Milčinski, Maja (2013). Azijske filozofije in religije. Ljubljana, MK. 
- Milgram, Stanley (2009): Poslušnost avtoriteti. Ljubljana, UMco.
- Moltmann, Jürgen (1996). Kaj nam Kristus pomeni danes? Celje, Mohorjeva družba. 
- Morin, Edgar (1989). Kako misliti Evropo. Sarajevo, Svjetlost.
- Movimento, Mariano (2011): Marija kliče, sporočila Marije, matere božje kraljice ljubezni : 1985-2004. Scio. 
- Možina, Jože (2019). Slovenski razkol: okupacija, revolucija in začetki protirevolucionarnega upora. Ljubljana, Emka.
- Musek, Janek (1993). Osebnost in vrednote. Ljubljana, Educy.
- Myss, Caroline (2014). Arhetipi, kdo si? Ljubljana, Beletrina. 
- Nancy, Jean Luc (2012). Singularno pluralna bit. Ljubljana, Apokalipsa. 
-	Neumann, Erich (2001). Ustvarjalni človek. Ljubljana, Claritas. 
- Ocvirk, Karl, Drago (2010). Navidezna totalnost in očitna omejenost religijskega govora. Primer krščanstva in islama. V: Juhant Janez in Žalec Bojan (2010, ured.). Na poti k dialoški človečnosti. Ljubljana, TeoF. Str. 115-126. 
- Olmi, Véronique (2019). Bakhita. Ljubljana, MK.
- Onfray Michel (2006). Le Christianisme hédoniste. Grasset.
- Ophuls ,W. (2011). Platonovo maščevanje. Politika v dobi ekologije. Novo mesto, Penca.
- Orfali , Robert (2020). Smrt z dostojanstvom. Umiranje z zdravniško pomočjo in evtanazija. Spremna beseda Tine Hribar.  Mengeš, Ciceron. 
- Orwell, George (2017). 1984. Ljubljana, MK.
-	Ošlaj, Borut & Pavliha, Marko (ured., 2014). Svetovni etos in celostna pedagogika. Predgovor: predsednik Vlade Republike Slovenije dr. Miro Cerar. Radovljica, Didakta.
- Palmer, Loti (2019). V opoju narcisa. Kako prepoznati narcistično motnjo, jo odstraniti iz svojega življenja in začeti znova. Ljubljana, Chiara.
- Pavletič, Andrej (2008). Vzgoja duha. Vzgojnoteoretske razsežnosti konceptov duha. Nova Gorica, Educa.
- Papeški svet za kulturo in Papeški svet za medverski dialog (2003). Jezus Kristus, prinašalec žive vode. Ljubljana, Družina, Cerkveni dokumenti 104.
- Papeževa Svetovna Mreža Molitve (2020). Molitev in služenje za leto 2021. Izzivi za človeštvo in poslanstvo Cerkve. Ljubljana, Založba Dravlje.
- Papež Frančišek (2014): Apostolska spodbuda 140. Veselje evangelija.  Evangelii gaudium. Ljubljana, Družina. 
- Papež Frančišek (2015). Žetev. Poslanica svetega očeta Frančiška za XXX. Svetovni dan mladih 2015.
- Papež Frančišek (2015). Hvaljen, moj Gospod. Laudato si. Okrožnica za skupni dom. Ljubljana, Družina.
- Papež Frančišek (2018). Moč poslanstva. Ljubljana, Družina.  
- Papež Frančišek (2020). Okrožnica Vsi smo bratje. O bratstvu in družbenem prijateljstvu. Ljubljana, Družina.
- Papež, Viktor (2008). Presveta evharistija. Ljubljana, Brat Frančišek.   
-	Pasca, Ide & Luc Adrian (2011). 7 glavnih grehov. Kako zgrabiti bika za roge. Ljubljana, Emmanuel.   
- Patočka, Jan (1997). Krivoverski eseji o filozofiji zgodovine. Ljubljana, CZ.   
- Pavček, Tone (2010). Čas duše, čas telesa. Ljubljana, SM.
- Pavić, Željko (2005). Arhonti biti. Poskus filozofije vere. Ljubljana, Claritas.
- Pečjak, Sonja & Košir, Katja (2002). Poglavja iz pedagoške psihologije. Ljubljana, Filozofska fakulteta.
- Petauer, Branko (2019). Fatimska pastirčka nas učita živeti. Šmarnie za odrasle. Celjska MD.
- Petkovšek, Robert (2016). Filozofsko-antropološki pogledi na človeka. Ljubljana, Teološka fakulteta.
- Perry, Whitall (2007). The Spiritual Ascent. A Compendium of the World's Wisdom. Fons Witae. Intrroduction by Smith Huston. Foreword by Marco Pallis
- Peterson, Jordan (2018).12 pravil za življenje. Ljubljana, Družina.  
- Peterson, Jordan (2021). Onkraj reda. Ljubljana, Družina.  
- Pieper, Joseph (2002). Vera, upanje, ljubezen. Ljubljana, Družina.
- Platovnjak, Ivan &, Roblek, Jože (2011). Moliti s telesom, dušo in duhom: molitveni priročnik. Ljubljana, Župnijski urad Dravlje. 
- Platovnjak, Ivan (2015). Izzivi krščanske duhovnosti danes. Bogoslovni vestnik l. 75 (2015) 1, str. 7—17.
- Raid Al – Daghistani (2017). Temeljni pojmi islama. Posted on jan. 27, 2017 v reviji Kud Logos. 
- Raguž, Ivica (2008). Biti ljubljen ili ne-biti ljubljen – to je pitanje. Jean Luc Marion o Sv. Augustinu. V: Diaconvensia, XVI (2008.) 1-2, str. 151-171. 
- Rahola, Pilar (2020). SOS kristjanov. Zamolčana resničnost o preganjanju kristjanov danes. Ljubljana, Družina.  
- Rilke, Rainer, Maria (2018). Marijino življenje. Ljubljana, KUD Logos.
- Ratzinger, Joseph & Benedikt XVI. (2014). Jezus iz Nazareta. Jezusovo otroštvo. Ljubljana,  Družina.
- Ravnjak, Vili (1993). Spoznavanje višjega jaza. Antropološki eseji. 
Maribor, Katedra.
- Rebula Tuta, Alenka (2011). Sto obrazov notranje moči. Ljubljana, MK. 
-	Rebula Tuta, Alenka (2019). Prvi korak k pravični družbi je odpoved sprenevedanju. Delo, SP, str. 26-28.
-	Rebula Tuta, Alenka (2019a). Blagor ženskam. 12. izdaja. Trst.
-	Repar, Primož (ured., et al., 2012) Tretji simpozij Miklavža Ocepka. Udejanjanje duhovnosti v sodobnem svetu. Ljubljana, Apokalipsa.
- Rowe, Dorothy (2000). Friends and Enemies. Our Need to Love and Hate. Harper Collins. 
- Ruda, Frank (2020). Ukinimo svobodo. Zagovor sodobne rabe fatalizma. Ljubljana, Analekta.
- Rupnik, Marko Ivan (2001). Razločevanje duhov, 1. del. Kako doseči okušanje Boga? Založba Dravlje.  
- Rupnik, Marko Ivan (2005). Ljubezen pa ostane. O naši smrti in vstajenju. Ljubljana, Ognjišče.
- Rupnik, Marko Ivan (2018). Po duhu. Ljubljana, Družina.
- Sacks, Jonathan (2019): Veliko partnerstvo. Ljubljana, Družina. 
- Salecl, Renata (2020). Človek človeku virus. Ljubljana, MK
- Schubert Linda (2013). Čudežna ura molitve. Spremenila bo vaše življenje. 3. izdaja. Ljubljana, Družina. 
- Sanguin, Bruce (2012a). Darwin, Divinity and the dance of Cosmos. 
- Sanguin, Bruce (2012b). Advance of Love. 
- Sarah, Robert & Diat, Nicolas (2018). Bog ali nič. Ljubljana, Družina.
- Sarah, Robert & Diat, Nicolas (2019). Moč tihote. Proti diktaturi hrupa. Ljubljana, Družina. 
- Sarahm, Robert & Diat, Nicolas (2019a). Proti večeru gre in dan se je že nagnil. Ljubljana, Družina.
- Sarah, Robert & Benoît XVI (2020). Des profondeurs de nos coeurs. Fayard, 180 p.
- Schwikart, Georg (2010). Tod und Trauer in den Weltreligionen. Topos Taschenbucher. 
- Sever, Dijana (2019). 10 pasti "new age" duhovnost. Sensa, 3. 9. 2019
- Simoniti, iztok (2019). Vode svobode. Ljubljana, CZ.
- Sorč, Ciril (2012). Povabljeni v Božje globine : prispevek k trinitarični duhovnosti. Ljubljana : Teološka fakulteta.
- Sorč, Ciril (2017). Iz ljubezni za ljubezen : prispevek k trinitarični antropologiji. Znanstvena monografija. Ljubljana, Teološka fakulteta.
- Sorokin, Piritim, Aleksandrovič. (1962). Social and cultural dynamics. New York, Badminster.  
- Spiteris, Nigg, (2000). Duh veje, kjer hoče. Ljubljana, slovenska kapucinska provinca. 
- Steiner, Rudolf (2012). Zgodba mojega življenja. Šmarješke Toplice, Stella. 
- Škafar, Vinko (2012). Kako se razlikujeta new age in krščanska vera? Pisma. Ljubljana, Ognjišče (2012) 09, str. 55
- Šmidhofer, Ana (2018).  Pojmovanje vzgoje v slovenski duhoslovni pedagogiki po prvi svetovni vojni. Revija za elementarno izobraževanje volume 11. issue 1 (2018) str. 91-107.   
- Špelič, Miran (2004). Pojem religioznega izkustva v teološki tradiciji in »pnevmatom« kot njegova aplikacija. V: Žust Milan (ured., et al. 2004). Od izkustva do teologije. Zbornik razprav z mednarodnega simpozija o Vladimirju Truhlarju. Celje, Mohorjeva družba.  Str. 21-30.
- Špidlik, Tomaš (2009). Osnove krščanske duhovnosti. Maribor, Slomškova družba.
-	Šri Činmoj (2018). Modrost. Društvo za razvoj duhovne kulture Šri Činmoj. 
- Štajner, Rudolf (1988). Mistika u rađanju duhovnog života novog doba. Beograd, književna trajna radna zajednica.
- Švajncer, Marija (2012). Vpogled v azijsko duhovnost. Maribor, Univerzitetna založb a.
- Tahir, Ahmad, Mirza (2015). Islam, razločevalne značilnosti. Ljubljana, Društvo za informiranje o islamu. 
- Tartalja, Smilja (1976). Skriveni krug. Obnova ciklizma u filozofiji istorije. Beograd, Kultura.
-	Thompson, Gerry Maguire (2003). Atlas duhovnih izročil. Izvor i razvoj duhovnih in mističnih izročil z vsega sveta. Ljubljana,  MK.
-	Tolstoj, Lev, Nikolaevič (1978). Vstajenje. Ljubljana, DZS.
- Toš, Niko (ured., 2016). Vrednote v prehodu X. Slovensko javno mnenje 2010-2016. Ljubljana, Center za raziskovanje javnega mnenja, FDV.
- Trebežnik, Luka (2018). Med nihilizmom in mesijanizmom. Derridajeva filozofija religije danes. Ljubljana, Teof.
- Trpin, Miha (prev., 2011). Marija kliče. Sporočila matere božje kraljice ljubezni. 1985-2004. San Martino.  Scio, Movimento Mariana, Regina del Amore. 1. slovenski prevod.  
- Trpin, Miha (ured., 2015). Od sužnosti do svetosti. Dnevnik svete Jožefine Bakhite. Ljubljana, Salve.  
- Trstenjak, Anton (1996). Zgodovina filozofije, 2. Ljubljana, Inštitut Antona Trstenjaka. 
- Trstenjak, Anton (1999). Filozofski spisi II. Ljubljana, Inštitut Antona Trstenjaka. 
- Truhlar, Vladimir (2012). Doživljanje absolutnega v slovenskem leposlovju. Župnijski zavod Dravlje, Revija Vzgoja. 
- Ule, Andrej (2004). Dosegljivost resnice. Ljubljana, Znanstveni inštitut FF.
- Uranija, Jože (2017). Verovati in biti. Kamnik, Samozaložba.
- Vanier, Jean (1996). Skupnost kraj odpuščanja in praznovanja. 2. del. Ljubljana, Župnijski urad Dravlje. 
- Vörös, Sebastjan (2010). Podobe neupodobljivega. Ljubljana, KUD Logos. 
-	Walliss John (2009). Apocalypse at the Millenium. In:  Walliss, John & Newport Kenneth, G.,C. (Ed., 2009). The End All Around Us. Apocalyptic Texts and Popular Culture. London, Equinox. Pp. 71-96.
- Wattimo, Giantessimo (2004). Mislim, da verujem : je mogoče biti kristjan kljub Cerkvi? Ljubljana, KUD Logos.
- Weil, Simone (2005). Srečanje z absolutnim. Ljubljana: Novi svet.
- Weiler, Joseph., H., H. (2005). Krščanska Evropa. Raziskovalna razprava. Ljubljana, Claritas.
- Werfel, Franz (2008). Pesem o Bernardki Soubirous. Celje MD.
-	Winowka, Marija (2000). Podoba usmiljenega Kristusa. Sporočilo sestre Faustine. Ljubljana, Prenova v duhu. 
- Witek, Gabriele (2005). Zdravljenje z vero. Celostno zdravljenje. Ljubljana, Univerzalno življenje. 
- Wright, Robert (2018). Ima budizem prav? Tržič, Učila.
- Wüster, Tim, Oliver (2006). Poper in sol. Eseji o razumu in veri. Ljubljana, Znamenja. 
- Zalokar Divjak, Zdenka (2000). Vzgajati z ljubeznijo. Krško, Gora.   
- Zalokar Divjak, Zdenka (1998). Vzgoja za smisel življenja. Ljubljana: Educy. 
- Zohar, Danah, Marshall (2000). Duhovna inteligenca. Tržič, Učila.
- Zohar, Danah (2006). Duhovni kapital. Tržič, Učila.
- Zohar, Danah (2018). Kvantni voditelj. Quantum leader. Ljubljana.
-	Zupančič, Alenka (2019). Konec. Ljubljana, Analecta.
- Zupet, Janez;  Krašovec, Jože;  Avsenik Nabergoj, Irena (2006). Kumranski rokopisi. Ljubljana : Svetopisemska družba Slovenije. 
- Žalec, Bojan (2010). Človek, morala in umetnost. Ljubljana, Teološka fakulteta.
-	Žalec, Bojan (2015). Človekovo nesprejemanje temeljne resnice o sebi kot izvor njegovih psihopatologij, nasilja in nesočutnosti. Bogoslovni vestnik 75 (2015)2, str. 221-231.  
- Žalec, Bojan (2016). Wittgenstein in vera: od kazanja mističnega do teologije kot slovnice. V: Bogoslovni vestnik 76 (2016) 3/4, str. 457—470 
- Žalec, Bojan (2019). Wittgenstein o veri. Gotovost, terapija in teologija kot slovnica. V: Markič, Olga; Malec, Maja (ured., 2019). Filozofska pot Andreja Uleta. Ljubljana, Filozofska fakulteta. Str. 203-210. 
- Žižek, Slavoj (2010). The Living in the End Times. London, New York, Verso.