dr. Bogomir Novak 
Položaj človeka v kozmosu  3.del                                                                                         222 
Kazalo                                                                                                                                         1
Uvod                                                                                                                                            1
1. Odkrivanje kozmosa, stanje globalizacije in problem preživetja                                     2
2. Vprašanje uresničevanja  nove celovite paradigme znanosti                                          17 
2.1 Odnos med naravoslovjem, filozofijo  in vero                                                                24

3. Iskanje skupnega jezika                                                                                                      35
3.1 Odnos med zavedanjem in mišljenjem                                                                            44

4. Ljubo zdravje, krhka dobrina                                                                                           59
4.1 Operativni postopki negacije in afirmacije                                                                    70
4.2 Spominjanje in prebujenje                                                                                              72

5. Potepanja po svetu svetlobe in senc                                                                                   75

6.  Obrisi psihologije duše-duha                                                                                             90
6.1 Teoretske osnove                                                                                                                90     
6.2 Pomeni raznovrstne hrane                                                                                              113
6.3 Primeri in vodila duhovne prakse                                                                                 121
6.4 Odnos med smrtjo in življenjem                                                                                    157
7. Cilji krščanske prenove                                                                                                    170

Zaključek                                                                                                                               188

Literatura                                                                                                                               216 
Viri                                                                                                                                          222  

Moto
Ko odprem nebeška vrata
zazre se vame obrazek Lavre kot podoba raja. 

Uvod
Temo Človeka v kozmosu sem si zamislil kot trilogijo. V bistvu gre za raziskovanje samega sebe s pomočjo avtorjev, ki na različne, a tudi podobne načine zastopajo duhovno preobrazbo oz. prebujenje.  Že na Pedagoškem inštitutu sem več let proučeval, v čem se razlikuje od klasične šole. Iskal sem  teoretske pogoje možnosti razvoja transformacijske šole. V  transmi sijski spominsko reproduktivni šoli sem bil učenec od osnovne šole do univerze. Delno je to potekalo tudi s preverjanjem pedagoške prakse zlasti na šoli v Črenšovcih. Kot sem ugotovil v kozmosu 2 v l. 2023 gre v bistvu za permanentno samovzgojo, ker se posameznikova osebnost največ nauči od samega sebe. Že v gimnaziji sem začel razmišljati v zvezku Etika o razliki med pesimističnem in optimističnem pogledu na svet. Seveda  sem se zavzemal za to, kar so duhovedniki pozneje imenovali 'moč pozitivnega mišljenja'. Simpatiziral sem z Guyeaujevim intenzivnim, vitalnim življenjem. Zato sem opravil več transverzal po hribih in gojil vsakdanji tek skoraj 10 let dokler mi ni grozila operacija tetive. . Vedel sem, da ne smem izgubljati časa. Pri študiju sem bil počasen, kar je bilo najbolj izrazito pri doktoratu. Nisem bil nadarjen, bil pa sem vztrajen, da sem dosegal zastavljene cilje. Preverjal sem se pri poteh v gore.   Še danes s Tončko ohranjava psihofizič no kondicijo. Najprej sem s svojo družino hodil na Šmarno goro, v zadnjih letih pa hodiva s Tončko na Rožnik ali ljubljanski grad. 
V Kozmosu 2 sem ugotovil, da imajo duhovedni avtorji kljub različnosti svojih zgodb podobne koncepte. Vsem gre za prehod od nižjega, vsakdanjega jaza k višjemu jazu- sebstvu, ki ga imenujejo tudi duša, duh, Bog. Ta je običajno prej prišlek iz drugih religij kot pa krščanski Bog. Vendar pa se da te tuje bogove razumeti iz vidika naukov Jezusa Kristusa, ne da bi pri tem 'nasedali na novodobne inovacije'. V 3. delu bom pri nekaterih avtorjih upošteval še to, kar nisem mogel v 2. delu. Analiziral sem Wilberja, Walscha, Martho Beck itd.  V srednjih letih sem se odpiral v zunanji svet. v tretjem obdobju pa začenjam misliti bolj pozitivno kot sem nekoč.   
Odnos med ponudbo in povpraševanjem omogoča le postresnična stanja, kar pomeni odmi kanje neposrednih etičnih odnosov med nami. To pa ni sprejemljivo za odnose 'med življenji. Po drugi  strani pa znanstveni rezultati postulirajo, kar pomeni, da se znanost subjektivira.   Vsak lahko zagovarja svoje, vendar pa intersubjektivna realnost obstaja. Naši svetovi naj bi bili za druge sprejemljivi. Stvari po sebi kot stvari same ne poznamo;. je Husserlova iluzija.   

Človek rabi simbolne reprezentacije zaradi usklajevanja odnosa med zunanjo podobo sveta in samopodobo. S tega vidika sta nekdanji e-knjigi še nedorečeni. Nenehno spreminjanje ustvarja neskladja. Zato nenehno iščemo ravnotežje in če ga ne najdemo,  zbolimo.  

1.	Odkrivanje kozmosa, stanje globalizacije in problem preživetja

Lahko rečemo, da je kozmos še večinoma neraziskan in to ne le zaradi prevladujoče temne snovi in temne energije, ki je ne vidimo, ampak tudi zaradi teleskopov, s katerimi smo ga opazovali le iz zemeljske površine. Šele v zadnjem času so jih začeli pošiljati na vmesne vesoljske postaja. Pogled iz njih seže dlje kot doslej skoraj do samih začetkov nastanka. Iz njih so postali bolj učinkoviti. Zadnje odkritje teleskopa James Webb v decembru 2024  je galaksija 'Firefly Sparkle – Roj kresničk' iz zgodnjega obdobja obstoja vesolja, ki je bilo staro samo 600 milijonov let od  13,8 milijarde let starega vesolja po Velikem poku. Roj zvezd okrog nje spominja na lučke na božičnem drevescu. Astronomi so ugotovili, da gre za 10 zvezdnic kopic, ki so nastale v različnih časih. Pri tej raziskavi so sodelovali tudi slovenski astrofiziki Maruša Bradač, Gregor Rihtaršič in Nikolaj Matuš. Odgovorna sta bila za analizo gravitacijskega lečenja, kar pomeni  uklonskega povečanja opazovanega objekta in interpreta cijo zvezdnih kopic. Kolikor daleč navzven, toliko globoko navznoter. Glede na morfo genetska polja smo si blizu. Živimo iz celote za celoto, iz srca v srce, od ene zvezdne kopice do druge. 

Človek se postavlja v vlogo kozmičnega opazovalca. To je njegov čas, ne pa objektivno kozmičen. Čas začne se, ko se vesolje razleti. Izbruhne iz niča, polni energijo ognja in luči vsepovsod je divje in vroče. Kako dolge so bile prve 3 minute vesolja? Za Wittgensteina je nevidno in neizgovorljivo mistično. Mar to pomeni, da kozmos ne sovpada z logosom? Zavest je razumljena kot intencionalno – naperjeno. Aluzija na prve 3 minute nastanka vesolja: Ne zavzema se vsak mislec za globalizacijo. Descartes, Kant in Husserl želijo filozofijo kot strogo znanost. Zato lahko svet življenja s svojimi varljivimi zaznavami in mnenji postavijo na laž.  Obratno pa pri Heglu razvoj duha prerašča lastne zmote. Pri Husserlu pa ostaja onkraj njegovih kartezijanskih namer. 
Zdi se, da se je proces globalizacije ustavil, ker je začel prevladovati protekcionizem namesto svobodnega pretoka blaga in storitev. Morda pa se kljub temu dogaja v četverju sveta, na štirih smereh sveta, v troedinosti svete trojice, ki presegata sprte razdvojenosti. Sami pri tem igramo vlogo posrednikov oz. 'posredovane neposrednosti' po Heglu. Smo pasivni in aktivni kooperanti, ki bodisi sozvenenamo ali izzvenevamo, se vključujemo in izključujemo v 'večnem ognju, ki se po merah vžiga in ugaša (Heraklit). 
Pogoj, da ena stvar pri Aristotelu nekaj pomeni, je to, da jo izrekamo neprotislovno. Platon  izhaja iz predpostavke udeležbe enega v drugem  sbsolut je to, kar je samo po sebi in postane pri Heglu za bas. To stvar mislimo samo po sebi. Postane nekaj, kar postavimo pred oči. Pred očmi imamo to, na kar smo pozorni. Deimon je tisti, ki ločuje, ker daiomai pomeni trgati, ločiti, npr. domovina ga trga. Kot vemo je bil Sokrat obsojen zaradi svojega deimona, Absolut biva v ločitvi. Hegel ukinja razliko med mislečim in mišljenim, med subjektom in objektom. Doseže sočasnost obeh v Bogu. Na koncu sta v rezultatu to, kar sta zares.   
So tudi protesti proti globalizaciji, ker se ljudje in države rade zapirajo za lastne zidove. Globalizacija se dogaja na različnih ravneh. Gospodarska globalizacija je način združevanja interesov velikih in malih držav v eno veliko svetovno gospodarstvo. To olajšuje mednarodno trgovino. V poznem 20. stoletju se je veliko ljudi strinjalo z nižjimi tarifami ali davki na blago, uvoženo iz drugih držav. Telegrafija in komunikacijske tehnologije so ljudem poma gale kupovati in prodajati izdelke po vsem svetu. Herman E. Daly je opazil, da obstaja pomembna razlika med internacionalizacijo in globalizacijo. Prva pomeni sodelovanje narodov za iste dogovorjene cilje s pogodbami, zavezništvi in drugimi mednarodnimi sporazumi. Pri globalizaciji pa gre za mednarodno trgovino, ki presega državne meje.
Zdi se, da bolj ko mistiki in znanstveniki težijo k skupnemu svetu, bolj ga samozaslepljeni po litiki razdvajajo in uničujejo. Religije rade poudarjajo pomen trojstva. Kaj se nikoli ne vrne – čas, besede, priložnost. Ne smemo pa izgubiti miru, upanja in dostojanstva. Ko izgubite vid, izgubite stik s stvarmi. Ko izgubite sluh, izgubite stik z ljudmi (Keller). Najpomembnejše vrednote so ljubezen, vera in upanje. Nezanesljive so moč, sreča, bogastvo. Najpomembnejši stavki so hvala, oprosti, pomagaj mi. Kot vemo tudi Heglova filozofija poteka v triadah. 
Politična globalizacija vključuje način vplivanja državnih ustanov na ves svet. OZN  so primer takšne globalizacije, saj je večina držav sveta članic njihove Generalne skupščine . Ta mednarodna organizacija lahko prisili države, da upoštevajo pravila, in uporabi gospodarske sankcije za državo, ki jih ne. To pomeni, da jih bodo države v ZN kaznovale tako, da se ne bodo pogovarjale ali trgovale z njimi, tako da nimajo koristi od globalizacije.
Kulturna globalizacija je poskus homogenizacije kultur v smislu podobnega delovanja večine z vsega sveta. Npr. veliko ljudi po vsem svetu piše z latinico, nosi majice in kavbojke ter gleda hollywoodske filme in druge medije. To seveda niso vsi. Tako se je npr. odnos do daril spremenil. Nekoč so bila darila v kroženju, ker si jih smel podariti naprej, danes šap prevladuje lastniški odnos do njih. 
Noam Chomsky ne mara globalizacije zaradi rastoče neenakosti Za Stiglitza so mednarodne skupine, kot sta Svetovna banka in Mednarodni denarni sklad (IMF), revnejšim državam  težje obogatele. Globalizacija pomeni   mednarodne odnose in skupno komunikacijo. Velika depresija v 30ih letih 20. stoletja se je začela v ZDA in se razširila na ves svet. Desni populisti in avtokrati ne marajo globalizacije, ker zastopajo izključno nacionalne interese.     
Nekatere države danes ne marajo globalizacije, ker ne marajo njenega zunanjega diktata. Na Madžarskem se predsednik Orban upira sugestijam Bruslja. Putin vodi samosvojo imperialno politiko, ki je usmerjena proti NATU. Veliko ljudi kritizira tudi dejstvo, da globalizacija pomeni, da se manj ljudi odloča, katere blagovne znamke, kot sta Coca-Cola in McDonald's, prevzemajo manjše, lokalne trgovine in podjetja. Kritizirajo dejstvo, da imajo močne države večji vpliv na svetovno kulturo kot druge. ZDA so verjetno največja izvoznica kulture, kar pomeni, da države po svetu postajajo podobne ZDA. Vendar to škoduje lokalnim kultu ram. Jean Baudrillard verjame, da globalizacija škodi lokalnim kulturam in je vzrok za veči no  terorizma . Meni tudi, da si večina zagovornikov globalizacije le želi ostati na oblasti.  Trump za svoj 2. mandat pridobiva simpatije volivcev z geslom 'Amerika je prva'. 
Gregory Meyjes interpretira globalizacijo kot pretežno hegemoničen, neenakopraven proces družbeno-kulturnega vsiljevanja. Sprašuje se, kako različni  ekonomski politični, kulturni procesi globalizacije dajo prednost hitri anglo-ameriški prevladi pred bolj postopno, enako pravno evolucijo v smeri vključujoče svetovne civilizacije. Zagovarja kulturne politike, ki podpirajo 'ekološke' odnose med lokalnimi etnokulturnimi tradicijami, tako da kratkoročno zaščitimo kulturno posebnost in omogočimo čim več kulturnim skupinam, da organsko prispevajo k celoti. Na globalni ravni Meyjes zato predlaga izraz univerzalizacija za označeva nje procesa (večinoma) družbeno-kulturne izmenjave med skupinami in 'nacijami' na državni ravni in po državni ravni – torej nadnacionalni proces, ki informira postopen nastanek univerzalne civilizacije.
Nekateri verjamejo, da lahko globalizacija združi ljudi in naredi vse bogatejše, ne da bi se znebila lokalnih kultur. Ljudje, ki podpirajo globalizacijo, tudi verjamejo, da je vojna manj verjetna, ker je slaba za podjetja. Francis Fukuyama verjame, da bo globalizacija sčasoma pripeljala do sistema svetovnega upravljanja, ki bo pogojeval konec vojn. To bi si tudi želeli.
Znanstveno tehnični napredek je v bil v 20. in je v 21. stoletju skokovit, vendar pa človeška etika ne napreduje. Vprašanje je, kako se temu prilagaja naša fiziologija. Modrost antike na novo odkrivamo. Ameriški sen pomeni prenasičenost z vsemi materialnimi dobrinami, kar pa vodi v zaprtost, razne strahove in nasilje.  Vedno znova se sprašujemo, kaj nas povezuje in kaj ločuje. To včasih ugotovimo šele naknadno, vendar je za izkušene predvidljivo vnaprej.
Mnogi verjamejo, da globalizacija pomaga revnejšim državam, saj jim prinaša posle. Poročilo Svetovne banke pravi, da se je revščina v Indiji in Indoneziji zaradi globalizacije prepolovi la. Poročilo tudi navaja, da ljudje v revnejših državah živijo dlje in bolje, ker zaslužijo več denarja. 
Prihod v trgovino Ikeia je prihod v novo deželo, v svet harmonije in posebne melodije. Gre za polet duše-duha v višave, iz manj razvitega juga v razviti sever. Seveda je to po zakonu priv lačnosti, ker imajo še vse, kar mi nimamo in nam še manjka. Vsak napis nas posebej nagovar ja, vsaka prodajalka nas posebej pozdravlja – hello. Iz njihovih razstavljenih predmetov naj bi dobil svoje. Govorijo naš jezik, ker so prodajalke Slovenke, ne da bi mogli govoriti njihovega. K trgovski globalizaciji nižjih cen prispevata tudi Lidl, Hoffer, dm,… kot primeri odlične založenosti. Nič nam ne manjka razen morda sami sebi. Ikeia je dvorezna. V Romuniji uničuje biotsko raznovrstnost, do kupcev je zelo prijazna. Že vnaprej nam ponuja kartico zvestobe za cenejše nakupe.    
Globalizirale naj bi se nekdanje najvišje vrednote, ki zadevajo sočutje, sozvenenje, sožitje.  Vedske vrednote so po Giti neustrašnost, čistost uma, hvaležnost, služenje drugim, žrtvovanje, globoko preučevanje, skromnost, iskrenost, nenasilnost, odkritost, odsotnost jeze, odrekanje, imeti stališče, sočutje do vseh bitij, zadovoljstvo, nežnost, prijaznost, integriteta. Krščanske vrednote niso bistveno različne od teh. Krščanstvo bolj poudarja ljubezen, srečo, ponižnost, mir. Nižje vrednote so v bistvu ne-vrednote tudi v krščanstvu. So izvor glavnih grehov.  Kapitalizem je sposoben realizirati le nižje, ne pa tudi višjih vrednot. Zato je vprašanje globali zacije najprej moralno in šele naknadno ekonomsko tehnične sfere. Podjedovo 'krizolacijo' je možno preseči le z odklopom od stranpoti.  Že Lao zi je dejal, da sočutje  zmaguje v boju, pa še danes veliko ljudi tega ne upošteva.   
Zahodna demokracija ne predstavlja odgovora na vzhodne despotije. Vsaka država se zavzema najprej za svoje specifičnosti Aleksander Isajevič Solženicin (1918-2008) je odklan jal zahodni model parlamentarne demokracije. Zavzemal se je za povratek k ruski tradiciji krščanskega pravoslavja. Zaradi literarne, zgodovinske in socialne kritike sovjetskega režima trdega totalitarizma je dobil Nobelovo nagrado za književnost, ki pa jo je smel prevzeti šele po izgonu iz SZ l. 1974. Kot domoljub je zavračal sovjetski  totalitarni režim. L. 1994 se je smel vrniti v Rusijo v času alternativ gibanja glasnosti se je smel l. 1994 vrniti v domovino, ker je postalo njegovo literarno delo spet pomembno. Solženicin predstavlja danes enega najvidnejših literatov Rusije.  Po srčni kapi je bil avgusta 2008 v Moskvi pokopan z državniš kimi častmi. 

Ideja svobodnega trga ni prinesla svetovnega miru. Zgodovinsko falsifikacijo je doživela tudi Marxova ideja svobode in enakosti vseh.  Svetlim obdobjem zaradi reakcij sledijo temna obdobja zgodovine. Družbene razmere prej ko slej pokažejo slabosti določene zgodovinske ideje. Izhajati bi bilo treba iz etično trdne osebne drže. 
Vprašanje avtonomije posameznikov ostaja odprto, ker neoliberalni individualizem navidez vsega dovoljenega ne vodi do odgovorne svobode. Očitno je vprašanje svetovnega miru najbolj kompleksno vprašanje. To je obenem narcisoidno in nihilistično, ker vodi k razvrednotenju vrednot.  junij – svetovni dan boja proti narcizmu. 

V Tivoliju je bila v l. 2024 razstava pedagoških reform v stari Avstriji. Njen del je bila tudi Slovenija. Iz nje je razvidna najpomembnejša vloga tedanje duhovščine. Verouk je bil visoko vrednoten kot izvir vsega znanja. Jožef II je samostane zaprl, češ da so nekoristni. To ni trajalo dolgo. Krivično se mi zdi, da po vojni vladajoči niso hoteli nič slišati o njihovih prispevkih kot da se je zgodovina pedagogike začela šele z njimi po vojni. 
Zasilne rešitve se hitro izjalovijo. Potrebnih bi bilo več mednarodnih forumov za mir. Poleg kabineta papeža Frančiška bi ga morala zastopati tudi nova Evropska unija, aktualni politiki in čim več državljanov sveta. Nenehno bi morali imeti pred očmi dilemo biofilije ali nekrofilije in se odločati za biofilijo, ki sicer terja veliko potrpežljivosti pri mirovnih pogajanjih. 

Kaj vse je že bil človek in kaj bi še lahko. Poglejmo si nekaj dosedanjih opredelitev. Človek je pogosto v zgodovini enostransko razumel samega sebe. Poglejmo si nekaj takšnih definicij. Tegobe potrošnika (lat. homo consumens) so obenem tegobe patološkega narcisa (Lasch), pred-edipalca (Zupančič), bolne živali v puščavi, ki raste (Nietzsche), človeka brez prsi (Lewis), volka in ovce (Fromm), tvorca individualistične atomizirane kulture (Charles Taylor), zapovedanega užitka (Žižek), osramočenega Prometeja, ki ga determinirajo tehnične naprave (G. Anders). Človek je tudi  homo faber – proizvajalec dan in noč, tragični človek (homo tragicus), kapitalistični izkoriščevalec in izkoriščani delavec (Marx), izdelovalec (ang. tool making man) in uporabnik orodij, razdvojenost (nem. Zerrissenheit, angl, patchwork) nesrečne zavesti, prekarnost zaposlovanja, fragmentarnost delovanja, ambivalentnost multi (dis) funkcionalnosti tisočerih opravil brez končnega cilja z eshatološko izpraznjenostjo, vsepovsodnost blaga in storitev, zadolženi – debitelni človek v debitelnem kapitalizmu, paradoksalno samozadosten in popolnoma nezados ten zaradi lastnega manka (Sartre), prepoln informacij in prazen zaradi nesmisla, masovni človek (Massenmensch - Fink), tujec (Camus, Waldenfels), človek iz podtalja (Dostojevski), zaskrbljenost in razpoložljivost (Heidegger), drseči plaz srditega človeka (Sloterdijk), tekoče stopnice (Baumann), pokvarjeni, skorumpirani človek (Franči šek), homo eroticus pomeni človeka kot erotično bitje.  Homo sacer (lat. ime za "svetega človeka" ali "prekletega človeka") je figura rimskega prava : oseba, ki je  prepove dana in jo lahko kdorkoli ubije, vendar je ne smete žrtvovati v verskem obredu. Odvečni človek (Puškin, Trojanow) se je pojavil v romantiki, človek kot surovina (menschliche Material pri nacistih, preprodaja človeških organov). Človek kot socialno bitje (lat. homo socialis) se pokaže pri nastajanju nove solidarnosti (Baumann), sočutja (Rutar), etike solidarnostnega personalizma itd. Že vso zgodovino je človek tragično bitje, ker se mu dogajajo preobrati iz sreče v nesrečo. Prav tako je zaradi tega človek homo narativus - pripovedni človek, ker o (ne)srečnih dogod kih pripoveduje ali molči kot homo mansis. V teh dveh reakcijah se pokaže njegova odzivnot – responzivnost  (Waldenfels). Človek se lahko odziva reaktivno, ko izziv zavrača ali proaktiv no, ko deluje v skladu z njim z vero v boljšo  prihodnost. 
Pogosto se posameznik počuti odvečnega v odtujeni, razdvojeni družbi, ki nastaja v določenih obdobjih. Sam sem to večkrat občutil. Odvečnost je tudi opis romantičnega junaka, ki zaradi svojih izrednih čustvenih in čutnih dojemanj ni našel pravega odziva v realnem svetu. Zato  se počuti odveč, osamljen, nesrečen in razdvojen. Naj bi ostal v odnosu, a pogosto beži pred samim seboj in tako postaja do drugih brezbrižen, apatičen. Stoiki Ker ne priznava družbenih konvencij, je notranje prazen in zdolgočasen, otopel in brez cilja. Današnji razvoj informacijske tehnologije tudi daje vtis, da človek ni potreben. Po vojni je Victor Frankl mnogim pomagal premagati  eksistencialno stisko. Danes jo prepoznamo v pojavih depresije oz. demence.    

Antropolog Dan Podjed imenuje današnje obubožano stanje duha 'krizolacija,' ki je v bistvu izolacijska kriza (post)covidnega človeka (lat. homo covidensis). Izolira se tisti, ki ne zna drugače pretrgati zasvojenih vezi s t, im. informacijsko tehnologijo. Morali bi se zavzemati za novo solidarnost. Mislim, da gre pri današnji krizi za nedopustno poenostavljanje družbe nih problemov na račun kompleksnosti živega socialnega tkiva. Treba se je truditi za proaktivno delovanje. Reaktivno se ponuja samo od sebe. Na koncu sklenimo, da je težko biti človek, ni pa nemogoče. Potrebno se je vztrajno boriti za mir, četudi gre za eno samo možnost nasproti tisočerim inačicam barbarstva. 
Rusija kot članica novih kooperativnih članic BRIKS tvorijo mednarodno gospodarsko združe nje. Sprva je združevalo  Brazilijo,  Rusijo, Indijo, Kitajsko in Južno Afriko, od 1. januarja 2024 pa tudi Egipt, Etiopijo, Iran in Združene Arabske Emirate. Od leta 2009 se vlade držav BRICS vsako leto srečujejo na uradnih vrhunskih srečanjih. Članice BRICSa je 24. julija 2022 gostila Kitajska. Rusiji in vsem tem pridruženim članicam, globalnim silam zahodni ameriško-dolarski model ne ustreza in ga bodo skušali nadomestiti. Svet je multikulturno raznolik. V l. 2024 je vrh BRIKSa gostila Rusija. Te države se dogovarjajo tudi za novo denarno valuto.  

Nekoč so karikirali ruskega carja Nikolaja, ki naj bi izdal manifest 'mrtvim svobodo, živim arest'. Dejansko je zaradi strahu pred uporom državljanom izdal koncesije. Takšen zapor grozi tako Zahodu s preplitvo demokracijo kot Vzhodu z odkritim avtokratizmom. Tako obe strani sveta konvergirata kljub divergencam. Ne vemo, kako močni so posamezni dejavniki razvoja. nekateri menijo, da bi takojšnja intervencija Zahoda na ruski napad blokirala eskalacijo vojne v Ukrajini.  

Doslej nismo razmišljali o medsebojnem pogojevanju osebnostnega in družbenega razvoja. Tudi v tem zapisu se le obrobno  stikata. Bucay se na vse načine trudi, da bi kljub vsem zgodbam še kaj napisal. Tako si je izbral sicer pomembno in bolj razmišljajočo temo o modrosti. Te ni bilo nikoli preveč, ker je v vseh časih prevladovala neumnost oz. norost. Modrost se sicer zbira na meta-kognitivni ravni, vendar je posamezniki zlepa ne uspejo upoštevati. Zdi se, da je primerna za 3. življenjsko obdobje. Bucay najprej antropološko analizira človekov izgon iz raja in Kajnov uboj Abela.  Mislim, da je njegova interpretacija 'preveč človeška', ker so božji motivi ostajajo skrivnost, ki nam ni povsem razumljiva. Negotov izid človekove zgodovine se pozna tudi v času globalizacije. Ostajamo (dez)informi rano nevedni. Inteligentna poslušnost še ni modrost. Nekoč so jo izenačevali s srednjo mero, potem s pravilno odločitvijo (lat. recta ratio). Še vedno se nekateri zavzemajo za več srčnosti, drugi pa za več razuma in novo razsvetljenstvo s pomočjo umetne inteligence. Ni vsako ravnanje primerno za vsako starost. Sestra Gabriele (1990) to napeljuje spoznanje sebe na zdravljenje z močjo duha.  

Huxley  je v svoji 2. knjigi o reviziji demokracije (1952) napisal, da jo imamo samo na povr šini. Dejansko pa z nami manipulirajo multinacionalne družbe. Država zaenkrat to dopušča, lahko pa postane agresivna. Zato je treba nadaljevati z etiko solidarnostnega personalizma namesto transhumanizma. Desmet (2024) pravi, da nas govorjenje resnice povezuje, ker je resnica celota. Videti je, da si tudi zahod lahko predstavlja človeško družbo brez demokracije. Se je že pokazalo npr. pred 2. svetovno vojno, da državljani sami nimajo dovolj moči, da bi jo ohranjali. Petitcollinova (2022) opisuje, kako lahko vlade z nami manipulirajo s prevelikim številom zakonov (hipertrofija prava), lažnimi obljubami, raznimi prikritimi oblikami korup cije. Podpiraj me, da bom jaz podpiral tebe. Ljudje (ne)hote volijo skorumpirane politike. Je takšen primer Trump, ki je za svojo izvolitev delil sendviče? Primanjkuje empatičnih ljudi, ki so gradniki skupnosti.  Ali lahko govorimo o kolektivizaciji oz. podružbljanju inteligence oz znanja?  Hierarhija izgine, ko je skupina bolje informirana kot njeni viri. Ni nujno, da je kliemt podrejen zdravniku, odvetniku, vladi. 

Ljubezen pomeni tudi trpljenje, čeprav je ni  brez iskrenosti in medsebojnega spoštovanja. Gre za podobne ali vsaj uskladljive vrednote s prilagajanjem drug drugemu, saj gre za medsebojno zadovoljevanje osebnih potreb. Zapišimo in povejmo partnerju, kaj naj stori, da nam bo ustrezalo. Treba je tudi najti ustrezno osebno bližino in razdaljo zaradi objektivnosti ocene.  Vsega, kar želimo, se lahko naučimo. S kompleksnim mišljenjem se nasprotja naučimo združevati, da ne obtiči mo sredi poti. Jasno je, da so naše izbire odvisne od zastavljenega poslanstva. Izvajamo jih z navdušenjem in vztrajnostjo.  Če svojih strahov ne premagamo, ne postanemo profesionalni. Nikoli se nisem usposabljal za vodenje drugih, zato tudi nisem delal v timih. Videti je, da sem uporabljal NLP le za samouravnavanje oz. samo-izboljšave. kar sem začel že v mladosti s spisom Etika.   
Nekatere države kandidirajo za prevlado nad svetom npr. Kitajska, Indija in ZDA. Kdo koga prehiteva? Evropa je še vedno preveč odvisna od severno-atlantskih povezav NATA oz. ZDA. Rusija je nevarna s hekerskim in z jedrskim orožjem. Demokracija ne izumira samo v Rusiji. Kitajska je uspešno povezala idejo centralnega državnega planiranja in neoliberalno gospodarstvo. Umetno inteligenco (UI) jemljejo zelo pragmatično. Bakovićeva piše o tem, kako nas lahko hekerji manipulirajo z UI, češ da je to človek prihodnosti. Mao ce Tung je l. 1949 hitro zmagal na volitvami zaradi čustvenega inženiringa. Letos podeljujejo Nobelovo nagrado za temeljna odkritja na področju strojnega učenja z UI J. Hopfieldu in G., E. Hintonu. Hinton ni hotel sodelovati pri nastanku robotskih vojakov. Nevronske mreže vstavimo lahko tudi v stroj.   Ta  se zaveda tveganj, ki nastanejo pri vnosu UI v stroj. Google in Mikrosoft sta finančno bogata in tekmujeta v sofinansiranju tehnoloških projektov. Morda bo UI bolje poznala človeka kot pa ta pozna sam sebe na čustvenem področju. Veliko na ponujajo vse pa nam lahko vzamejo. V nadaljevanju bomo videli, kaj nam omogoča proučevanje 'življenja med življenji'. Grožnje  že vidimo pri grožnjah izsiljevalcev, zato bi bilo dobro vedeti, kaj nam ostane, če jih uresničijo. Lahko da ne bomo mogli razlikovati falsifikata od originala, igranih čustev, zaigrane ljubezni od pristne. Gre za posodobljen satanizem, ki ga lahko premagamo le s stalnim sodelovanjem s Kristusom. Spielberg je že l. 2001 odgovoril na to vprašanje v filmu o UI. Seveda je človek odgovoren za svoja in umetna čustva, sicer se njihova intencionalnost lahko kaj hitro konča z izgubo zanj. Ponovno se pokaže, da je srčna duhovna stran pomembnejša od egocentrično strastne. 
Sinteza yina in yanga ji koristi še danes pri vključujočih, strpnih modelih. UI zlorabljajo multinacionalke za svojo prevlado. Kitajsko še vedno vodi KP. Bakovićeva je opozorila na algoritem emocionalne revolucije. Znano je, da smo bolj emocionalna kot pa racionalna bitja. To dejstvo kaj lahko izkoristi tudi UI. 
Zlasti pozitivistični del evropske filozofije poudarja pomen znanstvene enoznačnosti, ki kaj hitro postane ¸¸ ideološka, medtem ko Kitajska kaže več razumevanja za dvosmiselnosti. Merleau Ponty se je med drugim zavzemal za takšno razumevanje. Prijatelje vanje med eksistencialističnimi veljaki je pokazalo, da so vlekli vsak na svojo stran. Njihov eksistencializem je botroval današnjemu individualizmu. Sartre je vedel, da je svoboda težko odgovorno breme, ki pa se mu ne kaže odreči, sicer zapademo v 'slabo vero' oz. po Heideggru v neavtentično 'se'. Tudi zloraba UI pahne posameznike v takšno držo. Heidegger se je zavedal nevarnosti novih tehnologij, vendar je le nakazal varovanje v skrbi za bit. Še danes smo v takšnem položaju. Večkrat se citira Hoelderlinov verz 'kjer raste nevarnost, raste tudi rešilno'. Kristusov model je smrt, ki premaga vsako smrt.  
Filozofija možnosti spoznanja že od začetka povezuje z zmožnostjo spominjanja. Novejša filozofija, začenši s Kierkegaardom, spominjanje razume kot način omogočanja gibanja človeške eksistence v svetu. Heidegger je v freiburških predavanjih, ki so l. 1954 izšla v delu Kaj se pravi misliti?, povezoval  spomin in pomnjenje kot sopripadnost mišljenja in biti. Izvor spomina je zanj 'brez temelj'. Govorica izvorno »hrani« in »ohranja« spomin. Vendar v času, ko »še ne mislimo«, istočasno zaznamuje razmah kognitivne tehnologije, tvegamo, da gre ravno govorica v pozabo, ne da bi kakorkoli občutili nujo, da (se) na to spomnimo. Govorica je izvor mišljenja in posredno tudi filozofije. Je predmet filozofije in znanosti. Odnos med njima je zapleten.
UI sama po sebi ne osvobaja človeka fizičnega in umskega dela. Jasno je. da človek zna  živeti ustvarjalno kot psihofizično bitje. Leibniz je imel binarno kodo 0-1 za univerzalni jezik. Aristotelova srednja mera ni postala v Evropi univerzalno pravilo kot je na Kitajskem. Skupaj z Boolovo algebro binarna koda odloča, kaj je prav in kaj narobe. Na ta način obeh avtopilot naravnava letala. Amerika je v svetu zelo zadolžena država. Ni jasno, kako naj tak dolg odplača. 
4. industrijska revolucija bo dejavnosti privedla do popolne-avtomatizacije. Večina delovnih mest in nanje vezanih poklicev bo postala nepotrebna. Spet se bo pojavilo prepriča nje o odvečnosti človeka. Po Krikkeju bo to priložnost za razvoj sočutja. Tedaj naj bi ljudje delovali navznoter – razvijali naj bi odnose do sebe in do drugih. Indija naj bi s svojim budizmom postala duhovna velesila. Navajali smo tiste redke primere, ki so na ta način uspešno ravnali. Nastalo bi več duhovnih voditeljev, ki bi vodili sebe in druge v osrečujočem se človeštvu. Seveda pa iz teh svojih doktrin ne bi eden drugemu pogojevali nelojalne konkurence. Kot smo že ugotavljali, je EU obremenjena z dualizmom duha in materije. Taoizem je temeljil v animizmu, ki pozna le enost vsega. Tudi robot je del enega-vsega. Lahko se pogovarja z živimi verniki. Indija ni bila nikoli 'okužena' s komunističnimi idejami. Kitajski pogled na svet je umetniški, ki ni izrazito verski. Evropa je ruski trg prepustila Kitajski. Evropa še vedno ni poenotila svoje duše, za vsako ceno se veže na NATO. UI lahko postane katalizator avtorefleksije družbe, če ji bodo politiki to vlogo dopustili in se bodo državljani njenim predlaganim rešitvam podredili. Vse se zakomplicira spričo soigralcev kot v življenju s partnerji. UI ni izrazito vezana na odnos resnica-laž. Upam, da ne bomo verjeli v všečnost laži in nepriljubljenosti resnice. Resnica ene strani se je kot dogma večkrat izkazala kot krivica. Bo miroljubni razum lahko ujel žogo igrajočega nasprotnika, da ne bo obstoječa igra zaigrana priložnost preživetja.     
Bistvo demokracije so humane vrednote. Večstrankarski sistem naj bi bil le okvir, v katerem se izražajo. Frančišek je opazil, da v mnogih deželah slabi demokracija, ker je v družbi premalo empatije in solidarnosti. Na to se navezuje tudi Rutarjeva etika sočutja. Frančišek vidi v demokraciji zdravilo za avtoritarizem in neoliberalni individualizem. Kliče k potrpež ljivosti in sočutnem upravljanju, ki je način boja proti revščini. Bodo res najbogatejše države tiste, ki  bodo združi le največ znanja pri pametnih odločitvah,  ko bodo prenehale nespametne vojne? Gre za vprašanje, ali bodo v takšni družbi znanja prevladale opredeljene vrednote. V antiki so bile vrednote del družbene zavesti. Njihovi nosilci so verstva, v krščanstvu igra to vlogo sožitja dekalog.  Imajo vlogo ohranitve civilizacije.  Kustecova in Barle Lakota se zavzemata za moralno odličnost. 

Takšne vrednote bi morale tudi danes veljati na splošno, a se dopolnjujejo s pravno opredelje nimi pravicami.  Platon in Aristotel sta v antiki zastopala njene vrline (gr. arete. Lat. virtue). Te niso bile enoznačno brezkonfliktne. V antiki je prevladovala aristokracija. Na to stanje se nanašajo grške tragedije- demokratične vrednote bi moral vzgajati tudi naš šolski sistem. Pij XII. Se je med 2. svetovno vojno zavzemal za demokracijo na osnovi človekovega dostojan stva in svobode. Papež Janez Pavel XXIII. je v delu Pacem in terris (Mir na zemlji) podprl ekonomski in politični pomen človekovih pravic. Poudaril je pomen sodelovanja državljanov pri vlada nju. Tudi 2. vatikanski koncil (1963-65) je nadaljeval posodobitve demokracije in sodelovanja kristjanov pri doseganju skupnega dobra. Poudaril je tudi pomen verske svobode. Občutek imam, da se te vrednote preveč relativirajo. Šola sama ne more reševati  problemov družbe v celoti zlasti, če učitelj ravna kot birokrat, ki se ravna zgolj po pravilih. Vendar jih k temu spodbujajo tudi nekateri ravnatelji.   

Upam si trditi, da sem sčasoma postal boljši, manj prepirljiv in bolj socialen. Ker utrujenost lahko traja vse leto, se sprašujemo, ali imamo premalo energije ali pa preveč obremenitev. O tej temi imam posebno e-knjigo. V njej navajam vaje za sistem čaker. Nisem pa navajal nega tivnih vplivov, ki uničujejo družine. ti so 1. opravljanje, 2. neodpuščanje, 3. nesposobnost opravičevanja, 4. kritiziranje, 5. varanje z drugim oz. drugo, 6. nesprejemanje razlik oz. nasprotij.  Delaney (2024) se sprašuje, kako ostati stoično miren in nezaskrbljen v današnjih kaotičnih časih   

Mnogi se sprašujemo, kako je v današnjem zmedenem, nekrofilnem času mogoče ohraniti upanje na mir. Zdi se, da gradnja pomeni avtentično bivanje, kadar presega destruktivne težnje, ki izhajajo iz obupa. Upanje in zaupanje tudi aktivira naše potenciale. Upanje osmišlja trdo delo z razvijanjem  talentov. Zaradi neenakosti pa nekateri revni nimajo možnosti za takšen razvoj. Drugim pa zaradi pohlepa zlepa ni dovolj. 

Odgovornost za zgodovino vključuje razlikovanje med njeno primerno kontinuiteto in diskon tinuiteto, kar pomeni, da se pravilno odločimo o tem, s čim prekiniti in kaj nadaljevati. V tostranskem življenju imamo enostransko omejene poglede, sencam pa je posthumno vse dostopno. Seveda tudi čas dojemamo drugače, vendar si tega ne moremo predstavljati.   
Hararijevi nasveti za 21. stoletje so: 1. pri tehničnem napredku je treba biti previden, 2. delati je treba za avtentično skupnost in ne za razdvojenost in fragmentarnost interesov, 3. upanje je boljše kot brezup, 4. slediti po poti resnice, 5. prožno mišljenje in delovanje.  Harari je eden izmed redkih zgodovinarjev, ki namerno anticipira prihodnost, drugi to delajo implicitno. 1. preložen konec zgodovine,  2. Trg dela je nenapovedljiv, 3. svoboda je dvoumna. Liberalizem ne pomeni avtentične svobode. 4. enakopravnost bo še nadalje vprašljiva, ker pridobitev informacij je vsaj navidezno zagotavljanje prihodnosti. 5. skupnost je najpomembnejša, 6. lahko izgubimo našo edino civilizacijo. 7. Harari zagovarja globalizacijo ne pa nacionaliz mov. 8. ali Bog zdaj služi državi?, 9. begunci oz. priseljenci so postali problem npr. v Nemčiji,  10, brez panike pred teroristi, 11. ne smemo podcenjevati človeške neumnosti. Zato se z Garaudyjem sprašujemo, ali je človekova beseda avtentična. Sam sem jih našel 11 in ne 21 kot jih je napovedal.  Seveda pa se vladajočim ponujajo razne 'bližnjice'  za ignoriranje spoznanj oralno dobrega za vse.    
Brooks (2023) odlično analizira našo odvisnost od kopičenja dobrin in uspehov. Možgani se skušajo prilagoditi našim novih pogojem, vendar pri tem niso srečni. Najlažje je ohranjati ravnotežje v stanju mirovanja kot v stanju gibanja.   Brooks starejšim svetuje, da se preklopi mo iz stanja fluidne inteligence, ki je značilna za naše odraslo delovno okolje, v stanje kristalizirane, ki jo pod ustreznimi pogoji, če ne podležemo demenci, lahko ohranjamo vse starostno obdobje. Brooks upošteva tudi budistične modrosti, Tomaža Akvinskega in Avguština. Naše kristalizirane inteligence ne smemo postavljati v svet tekmovalnosti in prevelikih pričakovanj, ker bi nas to privedlo v razočaranja.  Ta nasvet se ujema tudi s Pinkovim. Če prospektivno predvidevamo, kaj bi nas lahko razočaralo, se lahko temu izognemo.  Retrospekcija je v pomoč prospekciji. Zato ni treba slediti fluidni inteligenci, ko vemo, da pojema. Obžalovanje je navzgor usmerjeno protidejstveno razmišljanje, je srž 'ko bi le'. Zato ga je več pri srebrnih medaljah kot pri bronastih. Brooks ga želi prihraniti pri tistih, ki jim upada fluidna inteligenca Odgovor je v prilagoditvi življenjskega stila novim pogojem. Podobno kot Brooks nas tudi drugi na lastnem primeru učijo, kako živeti uspešno na drug način. Pri covidu 19 je morebitno ogrožanje drugih večja spodbuda za cepljenje. Na Tajskem ljudje takoj, ko se prehladijo, nosijo maske.   Menijo, da jim bo znanje bolj koristilo kot jedrsko orožje. Brooks s tem, ko zagovarja kristalizirano inteligenco zagovarja sintetično, integrativno znanje in posledično tudi celostno paradigmo. Po tej poti že kar nekaj časa hodim.  Pri iskanju pravih odločitev nam lahko pomaga tudi premišljevanje o smrti in meditacija nanjo. 

2. Vprašanje uresničevanja celovite paradigme znanosti
Videti je, da se razvoj različnih področjih znanja dogaja različno, ponekod hitro in drugod počasi. Težko ocenimo, kako to gre, ker smo o dosežkih običajno obveščeni parcialno, kar pomeni, da niti ne vemo, kaj se je v smislu celovitosti premaknilo.  
Walsch več verjame kot ve o kozmični globalizaciji, Wilber pokaže pomanjkljivosti avtorjev nove paradigme. Ta je v marsičem še problem. Nove deklaracije se zlahka vklapljajo v dosedanje stanje. Ni mogoče priti do najvišje ravni s 'kvantnimi skoki' brez evolucije. Duševna stanja zanj niso osebnostne lastnosti. Vprašanje je, ali to kdaj postanejo. 
Skrb za celovitost mišljenja naj bi že tradicionalno gojila filozofija, čeprav je bila včasih tudi služkinja teologiji ali drugim parcialnim interesom npr. v opoziciji med empirizmom in racionalizmom, idealizmom in materializmom. 
Heidegger je imel v letih 1950 in 1951 tri predavanja o arhitekturi z naslovom 'Gradnja Prebi vanje Mišljenje'. Teza je bila, da  'pesniško prebiva človek...'. To nakazuje njegov obrat k prostoru. Heidegger je med prvimi filozofi, ki je nagovoril arhitekte s svojim razumevanjem arhitekture v jedru njegove filozofije. Med poslušalci sta bila tudi Hans-Georg Gadamer in José Ortega y Gasset. Izpostavil je pomen nastanjanja v  moderni arhitekturi. S to zamislijo je vplival na več generacij arhitektov v 20. stoletju. Izpostavil je radikalno drugačen, poetičen pogled na prostor. Enači gradnjo in prebivanje. Zanj »Starovisokonemška beseda 'bauen', 'buan', 'graditi' pomeni 'wohnen', 'prebivati'. To pomeni: 'ostajati', 'združevati se'. Stara beseda 'buan' ne pove le, da 'graditi' pomeni 'prebivati', ampak nas tudi napotuje, kako misliti prebi vanje, ki ga imenuje. Wittgenstein in Heidegger sta se zavzemala za avtentičnost jezika  nasproti njegovi reifikaciji. Je pa vprašanje redukcije časa na 'jaz- sedaj' še odprto. Časenje  izhaja iz dogodkovne dinamike biti. Heidegger in Wittgenstein se zavzemata za avtentičnost jezika nasproti njegovi reifikaciji. Je pa vprašanje redukcije časa na 'jaz- sedaj' še odprto. Toda v tem še ni odgovor na biblijsko vprašanje, na čem gradimo svet. svet bi morali graditi na 'trdni skali' ljubečega zaupanja v Boga.
Heidegger se ni teoretično ukvarjal z gradnjo osebnosti od znotraj kot Chrétien, Jean-Louis (2023), ki je pred nami razgrnil celo plejado zgodovinskih konceptov. Tudi ni razmišljal o odnosu med arhitekturo resnico, dobroto in lepoto. Sam ne vem, kako domače lahko le začasno prebivam kot 'bitje za smrt'. Mar ni to samo agonija umiranja na obroke? Nek  pesnik je zapisal 'na to zemljo padel sem, da čim prej jo bom zapustil. Skuša obuditi to, kar je v govorici pozabljeno. Na to pogosto pozabljamo. pravi: »Če pa vendarle slišimo, kaj govorica pove v besedi 'bauen', potem slišimo troje: 1. Gradnja je pravzaprav prebivanje. 2. Prebivanje je način, kako so smrtniki na zemlji. 3. Gradnja kot prebivanje se razvije v gradnjo, ki neguje, rast namreč – in v gradnjo, ki postavlja zgradbe.« Ni analiziral procesa produkcije in proizvodnje. V skladu z njegovo celotno filozofijo se je skušal postaviti na nasprotni pol znanosti. Znanost zagovarja gradnjo kot proizvodnjo bivališč po normativih in standardih. Bivališča zanj niso 'stroji za prebivanje'.
'Dopuščanje' prebivanja leži v prizanašanju četverju, dopuščanju smrtnikov, neba, zemlje in bogov. V daljšem citatu iz predavanja Gradnja, Prebivanje, Mišljenje lahko beremo: »Gradnja je odlikovano dopuščanje prebivanja. Gradnja že odgovarja prigovoru četverja. Prizanašati četverju, reševati zemljo, sprejemati nebo, pričakovati bogove, vodi smrtnike skupaj. V tem je  ubrano bistvo prebivanja. Tako prave zgradbe izoblikujejo prebivanje v njegovo bistvo in nastanjajo to bistvo.« Sprejemanje zagovarjajo tudi Ogorevc, G. Norris. Scovel Shinn itd. 
Zgradbe imajo v tem Heideggerjevem eseju trojno vlogo: 1.) uprostorjajo  četverje; so meje, ki z grajenjem postavlja četverje na Zemljo in ga približuje človeku; ter 2.) z umestitvijo zgradbe nastane kraj, nato pa mesto in 3. iz tega zraste prostor. Heidegger tako izenači gradnjo in prebivanje.
Heidegger odpira širši horizont prebivanja, saj govori o vsakovrstnih zgradbah: »Zgradbe, ki niso stanovanja, določajo prebivanje.« Gre za domovanja, saj vsak s svojim poklicem v aktualnem času domuje tam, kjer ga opravlja. »Le če zmoremo prebivanje, znamo graditi«. Z opozorilom na schwarzwaldsko domačijo ne meni, da bi se morali vrniti h gradnji teh domačij. Na bivšem prebivanju ponazarja, kako je to zmoglo graditi.« 
V schwarzwaldski domačiji je bila zbrana ubranost četverja. Njena postavitev omogoča najboljšo zaščito pred vplivi narave ter dobro osončenje, domišljeno je postavljen tudi zaklon na zadnjem delu. Heidegger s tem primerom izpostavi ljudsko, obrtniško gradnjo, ki je daleč od umetniške ali inženirske prakse oz. modernistične arhitekture. Adam Sharr v tem vidi obsodbo tehnokratskega načina modernističnega grajenja v matematičnih, tehničnih okvirih in zanemarja individualnost stanovalcev. Če je gradnja nagovorjena s strani četverja, vsebuje in dopušča prebivanje. 'Prava' gradnja tako za Heideggerja realizira četverje; utelesi številne vidike četverja in ga udejanji v zgradbi. S tem nagovarja tehnike za umetnike.
Četverje je strukturni konstrukt neba in zemlje, bogov (Bog) in ljudi'. Za Heideggra 'ne prebivamo, ker smo gradili', temveč gradimo, kolikor prebivamo, tj. smo kot prebivajoči'. Človek danes ni prebivajoč, ampak se pretvarja, da prebiva, da je kot smrtnik na Zemlji, da je prebivanje njegov način biti. Vse to je zašlo v pozabo, tako da človek ne sliši več teh pomenov in jih ne živi več. Zato je Heidegger zaključil: »Prebivati, umiriti se, pove: ostati ograjen v prostor. Temeljna poteza prebivanja je prizanesljivost, ki ga preveva v celoti v smislu zadrževanja smrtnikov na Zemlji.« Sobivamo, tako da eden drugemu prizanesemo zaradi sočutja. Tu se spomnimo  na skrb (nem. Sorge). Morda to ni isto kot pretirana zaskrbljenost, kar vodi k razsipavanja z življenjskimi viri in do delnega uničevanja. Prizanesljivost temelji v miru in varnosti, ki se sprostita v obvarovanem okrožju, ko ga ne ogroža škoda.
Pristnost bivanja je potreba, da se kot smrtniki učimo umetnost prebivanja. Lahko si mislimo, da je takšen zaključek ob koncu 2. svetovne vojne z milijoni razseljenih po celi Evropi zvenel še veliko bolj politično nekorektno, zato je bil tudi deležen številnih kritik. Vendarle pa pri tem vztrajal: ta manko je tudi v svojih drugih delih izpostavljal kot to nujo, ki je vidna med drugim tudi v tem, da se vse bolj kaže kot brezdomovinskost, ki je eden od osrednjih pojmov Heideggerjeve pozne filozofije prebivanja. Pristna nuja prebivanja izhaja iz spoznanja tujstva, nedomačnosti, grozljivivosti. Prebivanje, ki udomačuje to nedomačno, je domovinsko. To je bilo njegovo izkustvo 2. svetovne vojne, ki ga danes ponovno pozabljamo. Zato živimo v državi, ne pa v domovini. Moj zet Miloš je bil kot arhitekt iz tega domovanja izločen, ker svojega morebitnega odkritja ni obelodanil.  Heideggrovih odkritij se spominjam v njegov spomin.  Tako se tudi drugih filozofov spominjam njim v spomin oz. čast. 
Buckova trdi, da naj bi bile vse religije enakovredne, ker so si podobne. Roman Pridi dragi opisuje osamosvajanje Indije izpod angleškega imperializma. 'V svoji nemoči ne vem, kaj je prav. nisem ponosen na svoje znanje'. Sadhu je indijski svetnik, ki se odpove vsemu bogastvu. Buckova na koncu izpove svojo vero v preživetje človeštva, ker ga ljubi. Zanimajo jo ljudje, zato piše romane. Meni, da je človekovo srce v bistvu dobro. Verjame, da teži k svetlobi in da se število tistih, ki verjamejo, povečuje.  Svoje misli primerja s Konfucijevim naukom. Seveda nima nič proti religioznim veram. Pomembno je, da se ne izključujejo. Njeni junaki o njih diskutirajo.       

Iz Svetega pisma je razvidno, da števila Abrahamovih potomcev ne bo mogoče prešteti (1Mz 17,2). Bog omenja, da bo njegovega zaroda kot prahu zemlje (1 Mz 13,16), kot zvezd na nebu (1 Mz 15,5; 1 Mz 22, 17). Biblija celo našteva rodove, ki bodo živeli na zemlji, ki jo mu bo podaril. Kot vidimo problem človeštva ni v premajhnem številu ljudi, saj jih bo več kot zvezd na nebu in zrn peska na obali morja. Problem je 'v produktivni drži' (Fromm). Na našo destruktivnost se nanaša zgodba o vesoljnem potopu (Noetova barka). Zanj je značilna gora Ararat.

Vsak s svojega zornega kota izvaja delno avtobiografsko (zmerno) realno racionalno transfor macijo, ki (ne)hote zanima tudi druge že zaradi medsebojne komunikacije. Isto velja tudi za druge avtorje  vključno z mano. Nancyjeva 'singularno-pluralna bit z lepoto' je zanimiva že zaradi navdiha, ki ga sproži v nas. ne zavedamo se v celoti, kako procesiramo svojo 'pot integritete' (izraz Beckove) kot identitete, svojo 'singularno pluralnost',  ki je morda zaprta v introvertno monološkost in ni identična z demokratičnim strankarskim političnim pluralizmom. 

Rutar (2023) s konceptom sočutne šole implicitno zagovarja obliko transformacijske šole. Že na prelomu tisočletja se mi je zdel njegov koncept blizu mojemu.  Zagovarja v bistvu način sodelovalnega življenja naših prednikov, ki so živeli sonaravno, ne pa tekmovalno. Prepričan je, da s tem načinom ne bomo preživeli. Sočutno šolo ni težko sooblikovati, če vsi potrebni dejavniki sodelujejo v isti smeri. Glavno je, da dijaki ne dobijo duševnih bolezni in ne grozijo s samo morom. Ljudje imamo dispozicije za dobra in slaba dejanja. Drug drugega bi morali spodbuja ti za dobro. Rutar se je odločil, da je sočutje pomembnejše od empatije.

Psiholog Verhaeghe piše celo o epidemiji samopoškodovanja. Naša dolžnost je, da smo uspešni, srečni, zdravi itd.  To zanj vodi do občutkov izgubljenosti, dezorientiranosti itd. Vsak naj bi predstavljal neke vrste profitabilno podjetje.  To seveda ni združljivo s tem, da smo kot simbolna bitja pripovedovalci zgodb. Trpljenja so njihova jedra. Želimo verjeti, da so naša življenja naravnana k višjim ciljem.   
Sočutno učenje drug od drugega in od samega sebe izhaja iz jasnega vpogleda v kritično situacijo. Na potovanju postanemo spremenjeni. Ljudje si pripovedujemo zgodbe. Rutar se posredno zavzema za kontemplativno držo. Življenjsko filozofijo je učil Sokrat. Vedel je, da ljudje želijo resnico, a najprej zastavlja vprašanja. Volja do moči je volja do razlike, do novega načina bivanja. Samozavedanje je ob skupnem življenju z drugimi. 
Odnos  med sokratsko modrostjo in umetno inteligenco je seveda zapleten ne le zato, ker je med nami in Sokratom (469-399 pred Kr.) skoraj 2500 let razlike, ampak tudi zato, ker o Sokratovem filozofskem prispevku ni enoznačne interpretacije. Razvite države tekmujejo v razvijanju nove informacijske tehnologije, ne da bi povsem vedele, kam jih bo to privedlo. Upajo, da bodo s tem pridobile na gospodarski in politično vplivni moči. Bakovićeva omenja tudi manj razvite države, ki so na repu razvoja  razvijanja nove tehnologije.
  
Ključno vprašanje je, kakšno posredniško vlogo bi lahko igral starogrški filozof Sokrat, ki nam ni zapustil nobenega pisnega vira. Najbolj popularna je Platonova inačica interpretacije. Platon je bil Sokratov učenec in je o njem pogosto pisal, npr. v Kritonu, Fadonu, Apologiji Sokrata, itd. V njih prikazuje Sokrata v različnih situacijah in ob njih razvija svoje nauke. Po Sokratu so nastale sokratske šole 'kiniki, kirenajki',… Prvi so zagovarjali vzdržnost brez potreb, drugi pa užitke. Pojavile so se tudi negativne interpretacije. Tako je Aristofan (445-385 pred Kr.) v komediji Oblačice Sokrata osmešil kot največjega sofista med sofisti. Hotel mu je naprtiti krivdo za propadanje Aten. S to komedijo se je postavil na stran treh tožnikov, Meleta, Likona in Anita, ki so Sokrata obsodili na smrt. Starogrški filozof se ni mogel bati današnjega stanja tehnokracije, saj si ga tudi ni mogel predstavljati. Pač pa si mi lahko predstavljamo, da je bilo Sokrata strah neznanja sodržavljanov, ki niso mogli kakovostno demokratično odločati o javnih zadevah. Štel je le večinski glas. Sodni sistem je šele v moder ni demokraciji uvedel legalno funkcijo advokatov, zato se mnogi  niso v preteklosti mogli ubraniti pred obtožbami Sokrat, Jezus, Giordano Bruno, Jan Hus, … Po drugi strani pa nekateri prihajajo v protinapad na sodstvo kot so Tito, Putin, Trump, Janša, …

Sokrat se je zavzemal za iskanje konsenzualne resnice. Podobno kot sofisti je bil predstavnik  antropološkega obdobja filozofije. V pogovoru je uporabljal dvodelno metodo. V prvem delu, imenovanem ironija, je ovrgel zmotna mnenja sogovornikov. Danes bi rekli, da jih je falsifici ral.  Podobno razmišljata  sodobna filozofa Bachelard in Popper. V drugem majevtičnem delu, imenovanem  'babiška modrost', pa je sogovorniku pomagal odkriti pravi odgovor na zastavljeno vprašanje, ki se je nahajal v njegovi duši. Njegov sogovornik je lahko postal vsak državljan, ki je prišel k njemu na trg ( javni prostor, (gr. agora)) po pomoč pri spoznavanju oziroma obujanju pojmov, ki so že bili v njem. Kdor pojme tako spoznava, se po njih tudi ravna. To ni dokončen odgovor, zato se je treba po etično dobrem spraševati vedno znova. Na ta način je Sokratov posel podoben Sizifovemu, ki vali skalo v hrib, ta pa se mu vedno znova zvali v dolino; tudi raven osebne in splošne vednosti se ne dviguje, saj so vsakdanje situacije spremenljive. Sokrat se je ob sogovorniku spraševal, kaj je dobro. Zanj pomeni vedeti, kaj je dobro, tudi delati dobro. Zase je bil skromno prepričan, 'da ve, da nič ne ve'. Ker pa drugi tedanji intelektualci tega niso vedeli, je postal najmodrejši med nevednimi.        

Zakaj so Sokrata obsodili na smrt? Vemo, da so ga obtožili, da ne veruje v državne bogove in zavaja mladino.  Sokrat se je ravnal po svoji vesti (gr. daimonion), kar pa sodniki niso upošte vali. Obsodbe naj bi se veselil, saj bo umrl s prepričanjem o nesmrtnosti duše in  se bo zato lahko v posthumnem stanju pogovarjal s svojimi prijatelji. Spil je trobelike sodi med blage smrti. V bistvu je bil to samomor. Ni bil mučen tako kot je bil Kristus. 

Gorazd Kocijančič si je v zborniku 'Proti epidemiji enoumja. Humanistični pogledi na korona krizo'  zastavil vprašanje  'kaj bi storil Sokrat'. Njegovo vprašanje zadeva tudi post kovidni čas. Devra Lehmann (2024) nam v svojem delu 'Sokrat. Življenje, ki ga je vredno živeti' (2024) opisuje enkraten vpogled v Sokratovo življenje, ki ga doslej nismo v podrobnostih poznali.   Sokrat je nekatere sogovornike tako očaral, da so mu sledili, čeprav ni bil prijetnega videza.  

Danes nas s TV reklamami neprestano prepričujejo, kaj je dobro za nas. To je izrazita drža 'ignoratia et ignorabimus', ki v prevodu pomeni 'ne vemo in nočemo vedeti'. Vendar pa brez osebne etične odločitve tudi ni osebne etične drže. 

Vprašanje je, zakaj in kako naj bi se googlovi proletarci vseh držav združili.  Zato, da bi premagali zasvojenost s tako imenovano informacijsko tehnologijo. Na internetu je shranjeno ogromno znanja kot mrtvega kognitivnega kapitala za rezervo. Žal pa takšna 'objektivnost' spomina nima človeško osebne razsežnosti in v Sokratovih očeh ne bi bila vredna nič. Še več, gre za nihilistično zlorabljanje, kar se kaže v grozljivih oblikah mučenja in nasilja po svetu. Sokrat nas opozarja na neizogibnost medosebnega dialoga. Brez njega ni človeškega zorenja. Kadarkoli manjka dialog državljanov z njenimi predstavniki, je slabše za državljane. 

Yalom (2018) je uspešen ameriški psihiater, ki tokrat analizira strah oz. celo grozo pred smrt jo.  Pri tem ne izključuje niti sebe niti nas kot bralce. Ni veren. Zanima ga, kakšen odnos do smrti imamo in kako strah lahko premagamo. Predstavlja nam epikurejski model duševnega miru. Ta je blizu budistične doktrine. Senca sprejema svetlobo. Ni prijetno pomisliti, da smo v času (posthumnega) življenja hrana za druge. Po smrti smo za druge še bolj razpoložljivi.  

Yalom (2018) pravi, da nam mir prinese poštenost, velikodušnost in občutek, da je vse v redu. Zlasti za Tončko je to ključno. Za  Frankla smo ljudje bitja smisla in pomena. Frankl sam je pokazal dovolj sočutja do okolja. Trpljenje lahko vidimo s stališča dobre smrti. Še več delati. Več trpljenja poraja tudi več sočutja. Ljudje se na srečo še ravnajo po tradicionalnih vrednotah bolj kot po neoliberalnih. Sočutje imenuje Rotar realna utopija, ker že prihaja in se že marsikje nahaja. Morda nas mediji o tem premalo obveščajo. Ko najdemo pravilno rešitev jo je treba vztrajno ponavljati, da jo ponotranjimo kot novo  navado. 
Zanima ga, kaj nam vzbudi sicer prikriti strah pred smrtjo in kako ga lahko premagamo. Celo nekateri psihiatri ga prikrivajo in pripisujejo tegobe drugim dejavnikom. Pri Tolstojevem Iljiću ga prebudi smrtna bolezen. Ko ve, da bo umrl, se spremeni. Prejšnji birokrat postane sočuten.   Prebudi ga žalovanje za bližnjim, prometna ali kakšna druga nesreča. To je zanj 'prebujevalna izkušnja'. Heidegger lahko z njo živi, druge pa preveč mori in rabijo pomoč. Ključen je občutek varnosti. 
Yalom (2018) nam predlaga, da njegove izkušnje s klienti in nasvete uporabimo tudi zase in za svoje bližnje. Nekateri starostniki potrebujejo dom za ostarele z vsakodnevno oskrbo, druge pa oskrbujejo svojci oz. sosedje. Pomembno je, kdo nam predstavlja most med živimi in mrtvimi. Rak (2005) nam predstavlja svoj most prek duhovnega vodiča. Pisatelji si lahko vzamemo za zgled Sartrovo stališče, da bo potem, ko bo njegovo srce izpisalo zadnjo stran zvezka, smrt pobrala samo še mrtveca. Podobno je menil že Epikur: kjer sem jaz smrti ni, kjer je smrt, mene ni. V 6. poglavju razlaga svoj avtobiografski pogled na smrt. Yalom je v filozofiji našel več modrosti kot v teoretskih psihiatričnih modelih. Ti mu res niso dopuščali, da bi se približal fenomenologiji smrti. Še najbolje je, da je ob umirajočim nekdo ob njem oz. z njim. Pot do najboljšega vodi prek globokega vpogleda v najslabše (Hardy). Religiozni Tim je vprašal ateista Yaloma, zakaj mu Bog pošilja vizije, ki jih on čez dan naslika. Jasno je, da so bile slike plod njegove domišljije. Faulkner 'cilj vsakega umetnika je, da zamrzne stvari oz. ustavi  stvari, ki jih bo čez sto let oživel'.  
Theroux je menil, da razmišljanje o smrti po svoji turobnosti, mračnosti  vodi do ljubezni. Za Dawkinsa in Yaloma je samo živeti trenutek realen. Je zelo razgledan. Pozna celo Dostojevski jevo Legendo o velikem inkvizitorju, ki sem tudi sam analiziral v posebnem poglavju. Nekoč so mu bili redki strokovnjaki, ki so zagovarjali samo objektivno distanco do ljudi podobni. Teroristi in avtokrati so mu še danes. Podoživljanje preteklosti predstavlja tistim, ki jim mineva, uteho. S tem bi se Proust strinjal. Mnogi jo radi podoživljamo, zato gledamo filme in pišemo knjige, da jo bodo drugi zanamci lahko podoživljali. Sproti osmišljamo naključno življenje in smrt. Yalom spoštuje sporočila sanj. Ve pa, da se jih  drugi terapevti izogibajo. Ni popolnoma razumljivih sanj.  Danes sem sanjal, da sem sodeloval pri kompoziciji opere Prodana nevesta. Freud jih je poimenoval kot kraljevska pot do nezavednega. Yalom nas skuša sprijazniti z našimi omejitvami. Tako napravi preboj, ki se ga drugi izogibajo. Kristjani poznamo molitev 'Marija ob smrtni uri pridita mi z Jezusom nasproti'. Rochefoucault – v son ce in smrt ni mogoče gledati naravnost. Yalom nam na koncu pri vsakem poglavju zastavi še vprašanja po našem odnosu do nje. Moj največji strah pred njo je strah pred neznosno bolečino zaradi navezanosti na jaz. Očetovo smrt sem doživel kot svojo osvoboditev. Slabo sem prenašal njegove omejitve, ki so ob smrti izginile. Prav zaupnega pogovora o njej nisem imel. Sem pa nekajkrat ob možnosti nesreče začutil podarjenost življenja. Nazadnje, ko se je za nama na poti v Žalec spustila rampa na železniki progi. Yalomova teza, da se z našo smrtjo za nas vse konča, ni točna.             
Yalom (2018) nam razlaga način delovanja eksistencialne psihiatrije, ki ima psihoterapevtske učinke. Izhaja iz pristnih, odkritih, iskrenih, brezpogojno sprejemljivih medsebojnih odnosov. Seveda opisuje tiste primere s klienti, ki so k njemu hodili dlje časa. Razlikuje med transfer jem in kontra-transferjem. Gre mu za samorefleksijo samo-razkrivanja. Samo-spoznanje človeka je njegova strast, ki bi jo izvajal tudi, če bi bila brezplačna. Govori in piše v dvojini. 
Človekova pristnost je globinska, sebstvena, ker presega površinski jaz. je self-help culture realization. Samorealizacija po Maslowu in Sartru ni mogoča brez vsaj posredne so-prisot nosti drugih, čeprav je potrebno distanciranje od prevladujočega ravnanja. Ni narobe to, da nam je vsak dan vse na razpolago, ampak je napačno to, da mi nekritično sledimo takšni instrumentalizaciji. V tem je naša krivda. Smo brez krivde krivi že eksistencialno, smo krivi javno zaradi pasivnosti ali napačne dejavnosti in smo krivi sodno pravno, kadar napravimo kakšno kaznivo dejanje. Vse te vrste krivde se lahko prepletajo, ko vplivajo ena na drugo. Pravno kaznivo dejanje je družbena samozaščita, ki ni nujno individualna. Imel sem manjše prebujevalne izkušnje. Morda bom s svojim odnosom do smrti vplival na Tončko. Upam, da se v nadaljnjih 5ih letih ne bodo nakopičila nova obžalovanja. Po Marku Avreliju nas imenuje 'enodnevna bitja'. Kljub temu, da za nami ne bo ostal niti spomin, nam je sposoben ustvariti celo radostne občutke.        
Ko smo preobremenjeni, nas napadajo ideje, ki smo jih že nekoč premagali. Tudi obletnice nesreč delujejo v tem smislu. Celo Nietzsche nas vodi stran od preobremenjenosti. Njegov miselni eksperiment o 'večnem vračanju istega' je poučen celo za psihoterapevtske namene. Yalom vprašuje svoje kliente, ali bi želeli svoje življenje ponavljati in si s tem nakopati še več krivde. Seveda se nihče za to ne odloči.  Vsako srečanje Yaloma s klienti prinaša določeno tveganje, ker nikoli ne ve, kaj bo zares delovalo. Seveda je objavil pretežno svoje najuspeš nejše zgodbe. Yaloma klienti tudi sami poiščejo, ko preberejo kak njegov roman. Naš um je zapleten in včasih nepredvidljiv. Iz pristnega odnosa Yaloma s klienti, ti lahko črpajo iz njega to, kar potrebujejo za uresničevanje svojih ciljev. In za to so mu hvaležni kljub temu, da on morda niti ne ve, da jim je to dal. Nekomu je dal smisel življenja v sedanjem trenutku, drugi se počuti pomembnega ob pomembnih ljudeh, medicinska sestra ob njem spozna svoj pravi jaz. Neka druga prevzame vlogo pionirke smrti za svojo družino. Nikoli ne vemo, kaj koga najbolj muči in zato ne vemo, da mu določena vrednota ali dejstvo pomeni veliko več kot bi nam. mnogi avtorji nas nagovarjajo k posnemanju njihove modrosti v praksi. Pri spremljanju klienta na njegovi poti moramo slediti njegovim skrivnost nim potem. Učimo  se najti sebe v številnih eksistencialnih krizah. Nikoli dvakrat ne stopimo v isto reko (Heraklit). Začetniki 
poznajo le tipične tehnike kot odgovore za tipične primere.      

Yalom (2024) je dokumentiral 10 svojih zgodb s klienti, ki jih je pridobil v svojih poznih 80ih letih. Zame je najzanimivejša tista, ki opisuje, kako se je klient Jarod učil modrosti iz Dnev nika Marka Avrelija. Resnica ne škoduje nikomur. Yalom je namreč napisal več filozofskih romanov. Na ta način je o Marku Avreliju izvedel marsikaj prek Jaroda. Avrelij in Andrew sta se znašla v službi, ki je nista želela. Avrelij je bil stoik in je bil zadovoljen s svojim delom.
Neka klientka ga nagovarja, da bi kot uspešni pisatelj tudi njej pomagal do uspešnega pisanja.  S tistimi, ki so hoteli povsem spremeniti svoj način življenja, je imel več seans kot s tistimi, ki so imeli samo neko trenutno težavo. Avrelij je svetoval, naj nikogar ne obtožujemo. Odpovej se svojemu navidez pravilnemu mnenju. Vsakdanji jaz se uči od globljega sebstva. Postal je ponižen do zapletenega uma. Bodimo hvaležni do rodu, iz katerega izhajamo in ga blagoslavljajmo. Sklenimo svoje potovanje z vedrim srcem.   
Leta 2024 smo v naših krajih opazovali komete, konjunkcijo planetov ter nekatere meteorske roje. Osupljiv Sončev mrk se obeta v Ameriki.

2. Vprašanje uresničevanja celovite paradigme znanosti
Znanje razčlenjujemo po filozofskih, epistemskih, socioloških, (socialno) psiholoških, komuni kacijskih, pedagoško-praktičnih in teološko-duhovednih vidikih. Razlikujemo med instrumen talistično-pragmatističnimi, samonamenskimi, ciljnimi, hermenevtičnimi in avtoregulativnimi pomeni znanja. 
Najbolj  celostni vidik je gojil Sokrat. Izhajamo iz koordinatnega sistema virov znanja: hierar hično od zgoraj, demokratično od spodaj (npr. school based teacher education ali student based teaching)  konstruktivistično od znotraj iz učencev in eksterno od zunaj, iz medijsko informacijskih virov ter demokratično od sošolcev v šoli in sodelavcev v podjetju. Ta shema ni vsebinsko uravnotežena. Znanje prihaja v šolo pretežno od zunaj. Učitelj ga docira od zgoraj. Le tedaj, ko šola ali vsaj učitelj zastopa konstruktivistično teorijo, dovoli, da prihaja znanje iz učenčevega izkustva.       
Pot do celovitega znanja vodi prek enostranskih dilem starega ali novega znanja, deklarativ nega ali proceduralnega/ procesnega, instrumentaliziranega ali samonamenskega, znanstvene ga ali pripovednega (mitičnega) manifestnega ali skritega znanja s pomočjo refleksije (pedagoške, politične, kulturne, socialne) prakse.    
V tehnokratski družbi instrumentalistična oblika znanja prevladuje nad religiozno-teološko. Znanje sicer je vedno bolj pozicijska dobrina, vendar pa samo to ne sme biti, ker je generično univerzalno znanje vprašanje svetovnega etosa preživetje vseh. Tehnično-utilitarno znanje ni nujno smiselno, smiselno pa ni nujno (vsak kratkoročno) koristno. 
Rutar piše o 'skrbnih skupnostih'. Seveda pri tem ne misli na katoliške vzgojne ustanove, ki to idejo uspešno izvajajo. Sočutje je že evolucijsko zakoreninjeno. Šele v 20. stoletju je tehnolo gija toliko napredovala, da je lahko izstopil posameznik in z njim neoliberalni individualizem. V  jugoslovanskem bratstvu in enotnosti smo poznali več solidarnosti kot v samostojni Sloveniji.  Takšno sočutje bolj prakticirajo po vaseh kot po mestih. Družba je na podeželju precej bolj odzivna. Schopenhauer je razvijal tudi metafiziko sočutja. Socialni kapital pomeni krepitev medsebojnega zaupanja. sočutje je vzvod skupinskega, solidarnost nega delovanja. Gre za etiko preseganja samega sebe in s tem samo-transformacije.  V tem smislu je sočutna šola sopomenka transformacijske šole.  Gre za emancipacijo od imperializma jaza, ki se škodljivo izraža tudi v politiki kot smo opazili v polpreteklem obdobju in j vidno še danes. Izkazuje se v zapiranju v lastne državne meje, strahom pred emigranti, sosedi. Letošnje volitve v organe EU naj bi Evropo spet odprle navzven in jo napravile povezovalno celovito. 
Pripovedovalna domišljija pomeni vživljanje v osebne prvine drugega, kakršno mišljenje in čustva in ravnanja bi ta oseba lahko imela. To spominja na oživljanje lesene lutke Ostržka. Tudi jaz bi si lahko na tak romaneskni način zamišljal boljšega ali slabšega samega sebe. delovne brigade in pohodi v višave so že kazale na pomembno drugačnost. Turistični izleti so pokazali na srečevanja boljših od sebe.  Včasih pomeni navdih, da napišeš knjigo.      .      .         
Ken Wilber (2023) je svojo Kratko zgodovino vsega napisal po navdihu tri mesece po diplomi iz biokemije. Skušal je pokazati, da človekov razvoj poteka v skladu z določenimi stopnjami.  Nekatere presegajo meje tradicionalnih idej zahodne psihologije. Prepričan je, da le uspešno prestopanje skozi vsako stopnjo evolucije da zdrav razviti občutek individualnosti in nato omogoča   izkusiti višja stanja, ki presegajo človekovo osebnost in jo vključijo vase. 'Wilber' se je 'poročil' s Freudom in Budo, ki sta že pred  njim skušala premostiti na videz nepremost ljiva nasprotja. Na kratko razkriva dolgo obdobje zgodovine, od velikega poka do postmo derne sedanjosti. 

Med potovanji po svetu se je pogovarjal in sodeloval z več kot dvesto psihologi, filozofi, terapevti, znanstveniki in mistiki, ki so menili, da zanj imajo odgovore. Skoraj 20 let je minilo, odkar je Ken Wilber objavil Spektrum zavesti, ki je postala bestseller. Wilber uporablja širši in celovitejši pristop, saj boste kmalu odkrili sebe. V njej sprejema in vključuje resnice številnih in različnih področij: fizike in biologije; družbene in sistemske vede; umetnost in estetiko; razvojno psihologijo in špekulativno mistiko, stališča konfliktnih filozofskih šol, od neoplatonizma do modernizma, od idealizma do postmodernizma.

Wilber (2023) priznava, da so lahko tudi posebni pogoji resnice veljavni, ne da bi bili popolni. Resnica je Lahko lokalna, personalna,… Vsako resnico pa je treba obravnavati kontekstualno kot del drugih enako pomembnih resnic. Morda najmočnejše novo orodje, je razumevanje štirih "sektorjev" razvoja. Študiral je na stotine zemljevidov razvoja zavesti in človeka, ki so jih ustvarili različni misleci v različnih obdobjih - zemljevidi biološkega, psihološkega, kognitivnega in duhovnega razvoja. Wilber je spoznal, da so pogosto opisovali povsem različne 'resnice'. Zunanje oblike razvoja so tiste, ki jih je mogoče proučevati objektivno in eksperimentalno. Jasno pove, da oblike resnice zunanjega sveta veljajo le v določenem prostoru. Vsak celovit razvoj vključuje tudi notranje subjektivne dimenzije, ki zahtevajo zavestno interpretacijo notranjega vpogleda. Notranji in zunanji razvoj se  odvijata na individualni in družbeni ravni. Zato izpostavi štiri sektorje.

Nobene izmed teh oblik resnice ne smemo reducirati na drugo. Tako bihevioristi ne razumejo človekove notranje izkušnje, saj opazujejo le zunanje vedenje in fiziološke procese. Resnica nas bo resnično osvobodila, vendar le, če priznamo, da obstaja več resnic.

To je najbogatejši zemljevid sveta, v katerem živimo, prikazuje kraje moških in žensk na različnih stopnjah zgodovinskega razvoja. Wilber (2023) s pomočjo dialektičnih metod razloži, da vsaka stopnja razvoja premaga omejitve prejšnje stopnje in hkrati uvede nekaj novega. To stališče odraža stalen boj, ki je način vsakega resničnega iskanja bolj zavestnega in polnega življenja. 'Nobene dobe ne moremo obravnavati kot privilegirane' (Wilber). 'Vsi smo hrana jutrišnjega dne.' Proces se nadaljuje in duh se sam razvija, in ne le v določeni dobi, času ali kraju.

Wilber demistificira in kritizira svoje učitelje, njihove metode, idej in sisteme, ki obljubljajo, da bodo pokazali pot do resnice, a so po navadi nepopolni, zavajajoči, napačno obveščeni ali izkrivljajo resnico. Ob njih se zmedemo. Prestrašeni nad možnostjo kakršnih koli sprememb in izredno nagnjeni k samo-prevari, smo prenagljeni, da bi bili pozorni na preproste odgovore in hitre rešitve, kar na koncu le zoži našo perspektivo in prekine razvoj.

Wilber (2023) definira globalizacijo na hologamsko-fraktalni način, tako da vključuje moder no racionalno kot postmoderno holistično paradigmo. Vključuje različne logike in  vse antropološko-kozmične plasti človeka. To je tudi najbolj kompleksna teorija človeško-svetovne zgodovine npr. v smislu Heideggerjevega četverje sveta.   

Wilber kritično ocenjuje filozofske osnove modernega sveta s stališča poti do svojega skoraj  popolnega sistema. Večina dosedanjih mislecev se je  sicer zavzemala za holizem, vendar pa je zaradi še manjkajočih členov ostala v interpretacijah 'industrijske ontologije'. Te nihajo med navideznim ekocentrizmom npr. Spinoza in fichtejanskim egocentrizmom. Kant odpira pot k transcendentalni zavesti in v srce, vendar tudi on ne reši spora. Schelling priznava evolucijo  duha.   Poslušal ga je tudi Kierkegaard.  Wilber ve, da regresija nazadovanja 'nazaj k naravi' ni pravi odgovor na represijo. Že razsvetljenstvo je trdilo, da je vse v naravi povezano po naravnem redu. Ni pa videlo, kako duh povezuje naravo in um. Duh je prišel iz podzavesti v zavest in nadzavest. Večina ljudi je po stopnji zavesti še na predkonvencionalni in konvencionalni ravni, ki ni postmoderna. Zato je religija Gaje ujeta v industrijsko paradigmo. Zelo lahko je izhajati iz t. im. višjega jaza, zelo oz. grozljivo težko pa je integrirati nižje ravni v višjo. Wilber piše o kozmični globalizaciji in o super-zavesti. Industrijska mreža narave sesuva kozmos kot sveto področje.  Informacijska doba naj bi vključevala vse prejšnje od nabiralniške, hortikulturne in industrijske dobe v koncentričnih krogih. Čim višji oz. globlji je svetovni sistem, tem bolj je ranljiv in dlje je od rešitve vseh problemov, ker bi morala vključiti desno in levo (božjo) roko s štirimi kvadranti.    

Wilber je z iskrenim srcem predan resnici. Ocenjuje duševno globino. Ne boji se svojih  sovražnikov. Mnogi ga spoštljivo navajajo. Prišel je do zelo izvirne luči, ki osvetljuje  kozmično dimenzijo življenja in številne zmedene in moteče težave našega časa. Sprememba vlog moških in žensk; stalna degradacija okolja; raznolikost in multikulturalizem; zatiranje spominov in spolna zloraba otrok; vloga interneta v informacijski dobi in še veliko več. za celostno paradigmo je več obljubljenega kot dejanskega. 
Wilber razkriva dolgo obdobje zgodovine od velikega poka do postmoderne. Skuša razumeti pogosto na videz nasprotujoče si vede. Od bralca pričakuje vsaj zasilno poznavanje osnovnih vzhodnih špekulativnih tradicij in zahodne razvojne psihologije. Išče modrost v vsakdanjem življenju. Wilber razlaga evolucijo človeške zavesti sistematično in celovito. Prepričan je, da ni možna naslednja višja stopnja duha, dokler prejšnjih ne obvladamo oz. integriramo vase. Navaja razprave o razvoju, zavesti in naši sposobnosti, da se preoblikujemo in premaknemo na povsem novo raven. Vendar nove stopnje vključujejo tudi nove možnosti napak.
Wilberjevi štirje  kvadranti vseh ravni človeškega znanja (AQAL, pron. "ah-qwul") je so shematski, modelni okvir njegove integralne teorije sveta in duha. Gre za odnos 'notranjost-zunanjost' in 'posameznik-kolektiv'. S to metateorijo skuša razložiti ujemanje akademskih disciplin z oblikami znanja,  izkušenj, ravni zavesti in linij razvoja. AQAL temelji na štirih temeljnih pojmih počitka. Linije potekajo od predosebne prek osebne do transpersonal ne. Stanja zavesti  so na različnih stopnjah. Da bi bil opis Kozmosa popoln, Wilber meni, da mora vključevati vsako od teh 5ih kategorij. Za Wilberja se le tak račun lahko imenuje 'integralni'. V eseju "Odlomek C: načini, kako smo v tem skupaj", Wilber opisuje AQAL kot 'eno predlagano arhitekturo Kozmosa. Wilber s stališča super-zavesti trdi, da smo mi že vse vesolje. Vrh mode la je brezoblično zavedanje, 'preprost občutek bivanja', ki se enači z nizom 'ultimatov' iz različnih vzhodnih tradicij. To brezoblično zavedanje presega pojavni svet, ki je v končni fazi le videz neke transcendentalne resničnosti. Po Wilberju kategorije AQAL – kvadranti, črte, nivoji, stanja in tipi – opisujejo relativno resnico doktrine resnic budiz ma. Veliko gnezdo se sestoji iz kvadrantov jaz kot subjektivno namerno – vedenjsko objektiv no, mi intersubjektivno in družbeno.  Tragično je, da se mreža 'puste dežele' reproducira v tistih, ki jih uničuje. Globinske uvide je treba ustrezno interpretirati, sicer ne pridemo na novo raven, ampak zdrsnemo nazaj. Bog nam lahko govori po vseh štirih kvadrantih, ker je duh vsepovsod.  Maksime kozmosa s pokažejo, da so obstoječa vojna stanja  v svetu nazadovanja zgodovine. 

Wilber piše o cca 12ih maksimah kozmosa. 1. stvarnost je sestavljena iz holonov. 2. Holoni so kot celote sestavine drugih višjih celot. Izkazujejo 4 temeljne zmožnosti. A- samoohranitev, b samoprilagoditev – združevanje, c-samotranscendenco-eros, d. samorazblinjanje-tanatos. 3. holoni se porajajo se iz prejšnjih za naslednje. 4.,5. in 6. po hololarhičnem načelu, 6. nižje določa sposobnosti višjega. 7. število tvori razpon, čim večja je globina, višja je zavest. 8. Vsaka naslednja raven poraja večjo globino in manj razpona. 9. če uničimo enega, uničimo vse nad njim. Nasledniik vključuje svojega predhodnika. 10. holarhije so so-odvisne. 11. mikro se izmenjuje z makrom, 12. evolucija je usmerjena k vedno večji kompleksnosti. 

V 19. stoletju sta Schelling in Hegel prej priznala razvoj duha kot je Darwin odkril razvoj živih bitij. Nista se postavljala niti na stran ega niti eka. Duh izstopi iz sebe v naravo in se povrača nazaj vase. Njegov razvoj je cikličen. Šele Marx pledira za družbeno revolucijo. 

Modrost vidi eno v mnoštvu, sočutje pa mnoštvo v enem. Pozna boga-boginjo, ne pa predvsem krščanskega Boga. Na straneh 300-304 razloži po shemah razsvetljensko paradigmo po veliki trojici umetnosti-kulture, znanosti in etike dobrega in trinomu jaz - mi in to-ji. Namerno-subjektivno je jaz, kulturno je medosebno, vedenjsko je objektivno in družbeno je inter-objektivno. Vsako področje dejavnosti bi bilo bolj učinkovito, čer bi se ti sistemi prepletli. Medicina naj bi poleg tehničnih dosežkov upoštevala še pacientova subjektivna prepričanja in psihične blokade. Npr. kdaj je evtanazija etično upravičena in kdaj ni?   Eko-romantiki bi rabili 'stroj za pot nazaj'. Vendar se napake niso začele že z velikim pokom. Kako reproducirati nadosebno zavedanje v skupnosti? Splet je 'zunanja družbena struktura – spodnji desni kvadrant in ne pomaga pri globalnem zavedanju. Problem religije gaje je pomanjkanje vzajemnega razumevanja in  strinjanja na osnovi svetovne vizije. Sistem ski zemljevid ne bo zadostoval zaradi sovraštva do transcendence. Njeno služenje sestopljeni mreži Gajo ubija. 

Višji jaz sam po sebi ne rešuje vseh problemov, ker ga ni v kontekstu drugih kvadrantov, ki so v 'mi' in 'to'. Wilber nima navodil za integracijo modernih diferenciacij, kdo in kako naj bi to praktično integriral, sicer je njegovo holarhično stališče samo teoretično. Za integracijo vsega duhovnega ni dovolj le dosežek višjega jaza. V nižjih negativnih sferah zavesti človek pogosto sabotira samega sebe, ker je pogost izgovor 'nisem vreden'. V postmoderni je jasno, da nič ni vnaprej dano, svet je tudi interpretacija. Wilber razlaga ravno obratno kot Marx. Ne gre  za spreminjanje sveta ampak za usklajene interpreta cije sprememb. To je tudi nadgradnja Maxa Webra. Prav tako ne gre le za eno četverje sveta kot pri Heideggru, ampak za vsaj 12 modulov v štirih kvadrantih. Ne gre le za eksistencialistični domačnost avtentičnega jaza za razliko od brezosebnega 'man', ampak za sožitveno sočutje vseh. Wilber govori o kulturni vrzeli oz. okolje-varstveni krizi. Ta je za sodobnike 'grozno breme'. Njegov pristop je v različnih tipih vrednosti. Zanj so pridobljene pravice tudi odgovornosti, kar mnogi pozabljajo. Bog je popoln, zato je naša pot k njemu pot do popolnosti. Govorimo o samoizpopolnjevanju na osnovi moralne čistosti. Želimo biti celota, ne da bi bili obenem del nečesa drugega. To je sebično kot da ne bi atomski delec hotel postati tudi val s frekvenco in vibracijo z drugimi delci-valovi. Narcisizem je ostanek separatne moderne. Sklicevanje zgolj na pravice je fragmentacija. Posameznik kot celota posredstvi vse druge kot sredstvo svoje promocije. Takšen egocentrizem ne sodi v celovito paradigmo.

Wilber (2023) skuša spodbujati razvoj največje globine za najvišji vzpon.  Treba je intuitivno zaznati duha v vseh štirih kvadrantih. Sklicuje se na moč moralne intuicije.  Skratka – treba je socializirati tudi veliko trojico, da bo to vzpon in ne le sestop. S tem bi privarčevali na energiji, ki se sicer razsipava. Politiki bi postali bolj dostopni za dialog, ekonomisti bi upoštevali težnje socialne enakosti. Wilber se s to domačo razumevajočo emancipacijsko komunikacijo približa Heideggrovemu poslušajočemu mišljenju razširil na svoje module.

Wilber govori tudi o postmoderni norosti za razliko od renesančne pri Rotterdamskem. To komaj lahko slavimo, kaj šele da bi ji priredili hvalnico. Vendar se zdi, da počne Walsch prav to. Zanese se na svoj in naš božanski višji jaz. Prepad med moralo manjšine in nemoralo drugih postaja uničujoč. 1. Bio-enakost, 2. pravice živali, 3. v rastoči kompleksnosti ima vsaka naslednja enota več pravic in 4.  Wilberjeva šola vključuje različne pristope. V holarhiji so višje stopnje odgovorne zase in za integracijo nižjih. Globinska preobrazba se lahko zgodi le z integracijo in uravnoteženjem trojice resnice lepote in dobrote. Vsaka posamezna stroka bi morala upoštevati socialno-ekonomski in psihološki kontekst posameznika, v katerem se nahaja. Wilber neverjetno lucidno odkriva pomanjkljivosti dosedanjih 'filozofij', ki pogosto ne dosegajo svojega namena. Znano je, da bi postala filozofija odveč, če bi se realizirala. V tem je tragičnost njenega nadaljnjega obstoja. Na  vsaki razvojni stopnji odkriva pozitivne in negativne strani. Najbolj nevarna je zadnja stopnja, v kateri sozvenimo.             

Beckova (2022) se podrobneje sooča z vprašanjem, kdo je naš učitelj, ki ga najbolj poslušamo. Za Steinerja je to kozmični Kristus. Načelno se strinjamo, da nam je namenjeno živeti v miru. Takšen učitelj miru kot svobode je Jezus. Za razliko od vrat Dantejevega pekla, na katerih piše 'vi, ki vstopate, vsak up pustite' nam Jezus daje svoj mir. Ker imamo v nezavednem veliko potlačenega trpljenja, je treba prositi Jezusa da očisti naše nezavedno. Ne velja vedno, da je za zmago treba samo vztrajati do konca.               

Webrova razumevajoča sociologija bi lahko s svojim subjektivnim pristopom k objektivnemu svetu uvajala celovitost subjekt-objekt odnosa, vendar pa ne vem, če je Weber pri tem dosleden. Morda le-ta ne razume, da je kapitalizem brez temelja iracionalen kljub različnim pojmom racionalnosti. Pri Heglu postane duh istoveten z vizijo-logiko. Kognitivni .informacijski napredek še ni moralni. Notranjo preobrazbo lahko zagotovimo le sami. Kako se izmotati iz legalne mreže? Duh se udejanja v vseh štirih kvadrantih, kjer je vseprisoten. Moderna racionalizacija je ubila le mitičnega boga. Obvladovanje globalizacije je možno kot skupni napor. Univerzalni (singularni) pluralizem je zadeva vizio-logike. Osvobodilna gibanja moderne se lahko izgubijo. Temu smo delno tudi priče. Rusija skuša vsaj delno obnoviti imperij SZ. Vračanje v preteklost 'nazaj k naravi' za Wilberja ni produktivno. 

Borysenko vleče iz 'teme' tiste, ki imajo negativistično prepričanje o sebi. Ti so v svojem najslabšem delu vesolja. Vendar se je tudi do tega treba ponašati psihosintetično razumevajoče, sočutno, prijazno ljubeče in ne po metodi 'zob za zob'. To bi lahko stanje poslabšalo. Ne pridemo iz Dantejevega temnega gozda kar tako.   

V wikipediji preberemo, da je po svetopisemskem izročilu Noe zgradil barko, s katero na ukaz Boga rešil sebe, svojo družino in primere zemeljskih živali pred vesoljnim potopom. 1. Mojzesova knjiga v poglavjih 6-9 govori, kako je Bog poslal veliko poplavo da uniči zemljo zaradi človeške zlobnosti in zaradi nasilja. 

Če na nasilje odgovarjajmo z nasiljem, ga s tem povečujemo. Po Kraševcu agresija določene velesile traja cca 70 let. Potem sama sebe uniči zaradi nesposobnosti prevlade. Šibki naj se ne bi prezgodaj upirali, sicer lahko uničijo lastno državo. Krašovec (2024) svari pred prehitro reakcijo napadene strani. Kristus ne pravi zaman, da naj nastavijo še drugo lice. Napadalec sčasoma. če ne prej pa v 70 letih sam sebe uniči, ker se mu  vsi uprejo. Mir ni samo človeški izum, ampak je rezultat poslušanja in upoštevanja božje volje. Če se vsiljevalec odpove svojemu pohlepu po tujih ozemljih je vojna nesmiselna.    

Hiter razvoj racionalno-empiričnega kazanja tega in onega je začel zanikati pozicije 'jaz in mi'.  Scientizem je zanikal vse druge resnice. Zato je Shakespeare ugotavljal, da je 'svet iztirjen'. Industrializacija je vodila v izpraznjenje smisla in postvarelost. produktivizem in instrumentalizacijo in z njo odtujitev, kar je kritiziral tudi Marx. Nastala je patološka hierarhija – fašizem, ki po svoji ekskomunikativni ideološkosti in monološkosti še danes ni zamrl. Wilber je izpopolnil že v prejšnjih delih izdelano shemo kvadrantov.  Mir nastane s pod reditvijo vladarjeve volje božji volji. Vojne nastanejo zaradi prevzetnosti velesil in podrejanja šibkih. Tudi Tolstoja zanima vprašanje vojne in miru kot vprašanje moralno vprašanje dobrega in zlega. 
    
Konec aprila 2024 smo na turističnem potovanju po Normandiji in Bretaniji obiskali nahajališ če kamnov v Carnacu, ki je največja zbirka megalitskih stoječih kamnov na svetu, vendar doslej še nihče ni ugotovil njihovega namena. Predkeltski ljudje v Bretanji so izrezali na tisoče stoječih skal iz lokalne skalne gmote ter jih postavili v nam neznan pomen. Za razliko od znamenitega angleškega Stonehengea so kamni Carnac nenavadni, ker nekateri kamni stojijo v vzorcih, drugi pa so raztreseni naključno. In za razliko od Stonehengea, kjer so kam ni najverjetneje prišli iz več sto milj daleč, so ti kamni lokalni in z območja postavitve. Ker vsi kamni niso poravnani enako in so mnogi raztreseni po podeželju, se domneva, da jih graditelji niso postavili le za en sam namen. Ali so jih sploh postavili? Skrivnosti teh megalitov kažejo na neodgovorjena vprašanja znanosti in vere. 
Tana Hay domneva, da so nezemljani že razvili do točke, ko vojskovanje ni več potrebno. Zato se jih ob morebitnem srečanju ne bo treba bati. 2. Želeli nam bodo pomagati izboljšati našo civilizacijo, če le ne bodo prišli prepozno. 3. Tudi sami potrebujejo zaveznika, ker so morda v čem slabše razviti,  4. vojna z nami bi jih izčrpala. Kot zanimivost naj velja, da je  naša Zemlja je oddaljena od središča Galaksije 26 000 svetlobnih let. 

Sočutje, ki ga zagovarja Rutar (2021) je zastopal že Konfucij in drugi tradicionalni misleci. Nemogoče je, da bi v celoti povzemal tako obsežno delo o Konfuciju kot ga je napisal Schuman. Odnos Kitajcev do njega je bil dolgo časa ambivalenten. V določenem obdobju so imeli konfucijanci večji vpliv kot budisti. Vpliv obojih pa še do danes ni izginil. Menim, da so  budisti pomembnejši. Nobena smer ne dovoljuje samovoljnega ravnanja. Vsaka pa izhaja iz dolgoletne tradicije.  Obe tradiciji nas učita živeti tako kot drugi verski oz. moralni zastopniki. Oboji poudarjajo moč družine oz. sočutne skupnosti. Primerjava obeh smeri presega Schumanovo delo. 

Človečnost se izkazuje v humanem odnosu do migrantov. V Nemčiji so postala stališča do njih precej bolj agresivno- odklonilna kot za časa Merklove, ki jih je sprejemala z obema rokama. Seveda migranti niso zgolj pozitivni pojav. Z njimi so težave z obojestranskim prilagajanjem. niso med njimi samo teroristi. Niso nam samo v pomoč, ampak tudi v breme.   

Dong je v dinastiji Han dal Konfuciji kozmično razsežnost z yinom in yangom. Človek v kozmos vnaša red. Konfuciju  je dodal teološko razsežnost.  danes pa vemo, da v naravo vnaša nered.  Dong je vladarju posvetil vlogo učitelja. Poznavaje Konfucijeve doktrine je postalo obvezno.  5 stoletij po svoji smrti je postal Konfucij nesojeni vladar, legenda, ki so mu pripisovali mistične moči. Potem pa mu je zmanjšal pomen budizem s svojimi templji in menihi. 

Konfucijanci so postali svetovalci vladarjem. Konfucij sam je delal za javno dobro. Časoma s o ga obsodili nazadnjaštva. Konfucijancem je ustrezala politična moč. V 11. stoletju so hoteli iz njega napraviti sistem vladanja, vedel je, da ne gre le ohranjati stare nauke. Dinastija Song je njegove nauke precej spremenila. Konfucij ima transformativni učinek. Konfucij je dobil družinski obredni značaj.  Neokonfucijanci so poudarjali povezave z realnostjo. Njihov vpliv ni bil omejen le na Kitajsko.  Poznali so ga tudi Japonci in Korejci. 

Julijska številka Sense 2024 je zelo poučna. Pripravili naj bi se na prihajajočo katastrofo in se umaknili s torišča propagande laži. Pridobili naj bi več iskreno mislečih kot manipuliranih. Iskrenost izhaja iz notranjega stanja, iz duše. Na to pogosto pozabljamo in jo zanemarjamo. Z njo v zunanjem svetu precej izgubimo, pridobimo pa ljubezen s sozvenenjem sorodnih pogledov drugih. Desmetu ne gre le za resnico v filozofskem smislu, ampak za iskrenost. O njeni promociji vodi v Belgiji celo tečaje. Menim, da bi s tem morali spodbujati moralo razlikovanja dobrega in zla. Pravne norme in pravice za kaj takšnega niso občutljive. Vlade se raje sklicujejo nanje kot na tradicionalna moralna izkustva. Celo v samim uradni akademski znanosti Desmet odkriva v znanostih prešbko objektivnost rezultatov. Meni, da je racionalnost nezadosten atribut znanstvenosti. Ob pandemiji koronavirusa se postavlja na stran anticepil cev, ker cepljenje ni bilo V prihodnje naj bi bil večji poudarek na intuitivnosti. Prihaja v bližino vprašanja celovite paradigme znanosti, vendar je ne obravnava. Večina akademskih raziskav ni ponovljivih. Laž je izključujoče zastrašujoča, iskrenost pa je vključujoča, čeprav odklanja laž na miroljuben način brez prepira. Trumpove laži so videti priljubljene, dolgoroč no pa vodijo v nazadovanje in propad. S psihologijo iskrenosti se doslej nisem ukvarjal. Mnogi ateisti so pred smrtjo Boga prosili odpuščanja, morda tudi Spinoza.     

Odzivnost je resonanca, ki daje sogovornikoma čudovit občutek medsebojne povezanosti. Prav zato, ker se redkokdaj zgodi, so toliko bolj dragoceni. Drugi je povedal prav to, kar si sam hotel reči. V NLP smo to imenovali branje misli. v tem je tudi smisel pretočnosti energije po telesu in verjetno tudi zaljubljenosti in Bergsonovega trajanja. V otroški spomin se vtisne tudi to, kakšne odnose sta imela starša pred njegovim rojstvom. Do iskrenosti je prihajal tudi J.J. Lacan, ki je bil slabo razumljen. Njegovo matematično logiko subjektivnosti je odkrival Desmet, ker je celo Chomsky ni razumel. Zanj je to iskanje iskrenega pogovora. Upam, da ni utopično misliti, da naj bi družbo vodilo iskreno resonančno znanje. Le z medsebojnim  povezovanjem se lahko rešimo.             

Vodilni forum na svetu pa je Znanstveno in medicinsko omrežje (The Scientific and Medical Network), ki obstaja od leta 1973 in kot dobrodelna organizacija združuje znanstvenike, zdravnike, psihologe, inženirje, filozofe, praktike in druge profesionalce ter člane iz več kot 30ih držav in mnogih najuglednejših akademskih institucij. Kot poseben projekt so ustanovili Galilejevo komisijo, ki ji znanstveno svetuje prek 90 vrhunskih ekspertov, povezanih s 30 univerzami s celega sveta, npr. nevrokirurg Eben Alexander, zdravnika Deepak Chopra in 
Larry Dossey, psihiater Stan Grof, fizik in nobelovec Brian Josephson, filozof Paul Marshall, sociolog Peter Reason, biolog Rupert Sheldrake in futurist Hardin Tibbs, sprejemajo pa tudi t.i. profesionalne člane in simpatizerje. Komisijo koordinirajo profesor Harald Walach, David Lorimer in Richard Irwin. Pretežna večina sodelujočih znanstvenikov je leta 2014 podpisa la Manifest za postmaterialistično znanost, ki naj bi bila odprta, povezovalna, holistična in pripravljena, da se zazre kvišku skozi simbolični Galilejev teleskop, česar ni sposoben ozki  scientizem.

Po Thomasu Kuhnu je za nastanek novih znanstvenih teorij nujna neka kriza. A tudi tedaj skuša okostenela uradna znanost potlačiti novosti in se upreti preporodu paradigem. Dejstvo je, da se človeštvo nahaja v najhujši bivanjski krizi doslej, zato je skrajni čas za novo razsvetljenje. Vedno več je modrih in ozaveščenih ljudi, ki s pomočjo starodavnih in najnovejših dognanj, lastnih izkušenj, sklepanja in intuicije zagovarjajo metafizični idealizem oz. hipotezo, da je človek presežno bitje. Če se naša fizična pojavnost približno v sedmih letih popolnoma zamenja, nujno sledi vprašanje, kaj je potem tisto, kar ostaja in predstavlja nevidno meta-fizično vsebino znotraj minljive oblike? Človek prav tako presega svoje misli, kajti če jih lahko opazuje, analizira, modificira in eliminira, to pomeni, da obstaja nekaj ali nekdo nad njim in njegovim cerebralnim podstrešjem, višji jaz ali duša ali kaj neizrekljivega, kar je zmožno večno vibrirati skupaj z resonančno kozmično (kolektivno, božansko) zavestjo, o čemer je denimo že pred tridesetimi leti fenomenalno pisal David Lorimer (Resonant Mind). Descartesov znameniti izrek cogito, ergo sum (mislim, torej sem) bi lahko razumeli tudi v tem smislu, namreč očitno se nekaj v človeku ali nad njim zaveda, da misli, kar potrjuje njegov obstoj. Šele zavedanje je vodi do  pristne transformacije.

Galilejeva komisija je 31. oktobra 2018 na londonskem King’s College predstavila svoje prebojno znanstveno poročilo z naslovom Znanost onkraj materialističnega pogleda na svet: naproti postmaterialistični znanosti (Science Beyond a Materialist World View: Towards a Post-Materialist Science). Snovalci izhajajo iz temeljne ugotovitve, da imamo dve poglavitni struji znanstvenikov, ki različno obravnavajo človekovo zavest. Prvi so materialisti alias ortodoksni nevroznanstveniki, ki trdijo, da zavest izvira iz možganov kot akcija nevronov in ne tolerirajo nobenih dokazov, ki se ne ujemajo z njihovimi dogmami, doktrino in predsodki. Materija ni več zgolj predmet znanstvenega preučevanja, temveč edini legitimni objekt znanosti in tvarina stvarnosti. Materialisti (ne)hote omogočajo filozofski in ekonomski materializem ter konzumerizem za izkoriščanje ljudi in naravnih dobrin. Materializem je pomenil redukcionizem v podobi večinske zamegljene zaverovanosti strokovnjakov in laikov, da zavest ni nič drugega kot zapletena oblika materialnih procesov, ki jih je mogoče pojasniti kot rezultat delovanja nevronskih interakcij možganskih celic. .

Fiziki so poleg domnevno nedeljivega atoma (gr. atomon) odkrili še subatomske delce - protonov, elektronov, kvantov. V biologiji poznajo že celični spomin. Problem redukcionistič ne analize je zlasti v tem, da med preučevanjem posameznih delov zlahka izgubimo pregled nad celoto.

Drugo smer predstavljajo nematerialistični dualisti, ki razlikujejo um (zavest) in možgane, čeprav jih obravnavajo celostno. Galilejeva komisija si prizadeva, da bi izključevanje zamenjalo sodelovanje obeh skupin, torej za združitev modrosti in znanosti za dosego zavesti po formuli conscientia = sapientia + scientia.

2.1 Odnos med naravoslovjem, filozofijo  in vero 

To vprašanje je svetovnonazorsko in s stališča celostne paradigme pomembno. Balažic (2023) poglobljeno in pogosto že interdisciplinarno razlaga razvoj astronomije do danes. Descarteso vo vesolje je neskončno, homogeno in natančno urejeno.  Newtonova gravitacija postane pri Smithu privlačnost zasebnega interesa. Zanimivo je, da Adam Smith vidi na zemlji enak red kot Newton v vesolju. Tudi zakoni gibanja so podobni. Še vedno ni zastarela Kant-Laplaceova teorija, po kateri je vesolje nastalo z zgoščevanjem vrtečih plinov. Čim bolj je bila astronomi ja znanstvena, bolj je bila paradoksalna v nasprotju z vsakdanjo izkušnjo. Materija je pred in po pra-meglici prešla neskončno oblik.  Zemlja je nastala in bo propadla. Če se vse giblje pomeni, da se ponavlja kot večno vračanje. Kar na enem koncu propade, na drugem nastane. Entropija pomeni nered toplotne smrti vesolja. 

Balažic (2023) kozmologijo definira kot razmišljanje o temeljnih vprašanjih kozmosa kot sta njegov izvor in cilj razvoja. Meni, da se ob novih astronomskih odkritjih naglo razvija. Vesolij je lahko več. Tolažbe ni v kozmologiji, ampak je v veri oz. teologiji. Kozmologija je delno filozofska in delno znanstvena veda. Vedno znova naleti na vprašanje Boga. Nanj ni dokonč nega odgovora, kar je odvisno od vprašanja njegovega začetka, stvarjenja in konca. Tudi ni jasno ali je svet kot kozmos končen ali neskončen. Tudi kvantnih teorij je več od kopenhagen ske skupine do opisa realnosti, ki jo ustvarja zavest, austinskega opisa, dualnega opisa, opisa mnogih svetov, opisa kvantnega potenciala in do transakcijskega opisa (Balažic, 2023, 109-113). Gre za vprašanje, ali kvante zaznamo zaradi naše navzočnosti in so le potencialni ali pa so objektivno neodvisni od nas. Einstein se je upiral teoretikom kvantov. Nekateri skušajo najti sintezo med relativnostno in kvantno teorijo. Kaj pomeni Heisenbergovo načelo nedolo čenosti in Goedelovo načelo nepopolnosti? Slednje pomeni, da ni neprotislovnega sistema.  Oboje pomeni, da ni popolnoma homogenega vesolja, ker je v njem precej naključij.  

Balažic (2023) nakazuje stališče, da živimo v najboljšem možnem svetu, ker ob  samo malo drugačnih pogojih človeške vrste ne bi bilo. To dokazujejo 'neprijazne okoliščine' na drugih planetih. Pomembno je, koliko je določen planet oddaljen od sonca in koliko je od njega oddaljena luna, če jo ima. Nismo še domislili posledic novih postulatov (relativnost, nepopol nost) znanosti. Možen je tudi deterministični matematiziran kaos. Še danes ni pozabljena pitagorejska teza 'vesolje je matematika'. Einstein je izumil novo teorijo, ker je prebiral filozofe, ki so mu to omogočali. Vednost je po Lacanu vezana na oblast. Človekova ekscentrič nost velja na zemlji in v vesolju. To pomeni konec antropocentrizma in začetek antropičnega načela. Za Heideggra znanost ne misli, vendar pa za nas misli filozofija oz. kozmologija.   Poznamo holistično, panteistično, hilemorfistično, mehanicistično, relativnostno kozmologijo, kozmologijo velikega poka. Poznamo še model ustaljenega vesolja (Fred Hoyle), model kozmične inflacije. Setti meni, da je kozmologija kot ljubezen, ker vsak rad dela svoje napake. V najširšem smislu je sleherna veda veda o kozmosu, ker ježe naš mikrosvet kozmos. Kvantni zakoni so veljali pred splošno relativnimi. Glede na različne teorije eshatološkega konca razlikujemo1. večnostne (stoične, hindujske) eshatologije, 2. zgodovinske, ki izhajajo iz linearnega poteka časa, 3. naturalistične, ki izhajajo iz narave in 4. fizikalne, ker izhajajo iz fizikalnih zakonov.  Slednja zaradi toplotne smrti vesolja tako kot sodobni fatalizmi spodbuja pesimizem.  Pri nekaterih (npr. Leibniz, Diderot, Hume Sato, Linde) pa bo človek sčasoma le obvladal pogoje svoje reprodukcije.   Kaj je naravni izbor vesolij? Na mejah našega sveta bomo našli nova vesolja, ki iščejo pota k popolnejšim oblikam. Že Diderot je zaslutil isto razvojno transformacijsko linijo kot Darwin. Wheler, Minster itd. so začeli razvijati idejo večvesolij.
       
Izjeme obstajajo tudi v vesolju. V vesolju so astronomi odkrili, da nekatere supernove zvezde po eksploziji ne propadejo, ker od njih ne ostane le temna snov, ampak se še povečajo.  Zaenkrat še ne vedo, zakaj.  Utopično je misliti, da bo kdaj nastala faustovska znanost o vsem.   

Branski mehanizem poganja kozmično evolucijo. Velikih trkov je bilo več. vsak požene nov branski ciklus. Vesolje je podobno hologramu. Ne vemo, kako strune tvorijo prostor-čas. Kako si astrofiziki razlagajo teorijo kvantne zančne gravitacije? Teorija vsega ni mogoča, zato bo vedno morala znanost o vsem odstopati prostor veri. Tudi Einstein se je v čem motil. Nekatere zvezde presegajo svetlobno hitrost. V znanosti je veliko zmot. Nasprotnikov določenih znanstvenikov ti ne morejo premagati, njihovi zanamci pa odkrite resnice živijo. Ponekod lahko združimo relativnostno in kvantno teorijo, v drugih primerih pa ne. stari Grki so dali prvi model matematizacije astronomije. V novem veku Riemanova geometrija presega evklidsko. Znanost je antropocentrična, čeprav je človek ekscentričen. Guth (2008) oblikuje teorijo velikega poka s pomočjo kozmične inflacije, kar pomeni, da se vesolje širi. Steinhardt in Turok (2002) predvidevata napihujočo in sesedajočo fazo vesolja. Po Smolinovi darwinistič ni predstavi obstoječa vesolja producirajo nova. Po napakah v njem bi sklepali Na njegovo genezo. Nekateri trdijo, da v 'črnih luknjah' ne veljajo več nobene zakonitosti.   

Balažic (2023) nas vedno znova pri razvoju kozmologije sooča z možnostjo povezave z vero in posredno s teologijo. Nobeno odkritje ni takšno, ki ne bi ponudilo tudi te interpretacije. Na koncu se loti tudi vprašanja astrobiologije z iskanjem življenja po drugih nebesnih telesih. Mesečna revija Science illustrated pogosto prinaša opise poskusov tega iskanja. Veliko je možnosti, malo je verjetnosti in še manj dokazanosti. Ogorevc verjame, da so stiki s tujimi civilizacijami že bili in da so osebe, v katerih živi nek do drug v težavah, ki jim on lahko  pomaga.   

Balažic se večkrat vrača v zgodovino in k eminentnim znanstvenikom, kakršna sta bila Einstein in Hawking itd., da nam jih osvetli še z drugega zornega kota, ki se je pojavil kasneje. Jasno je, da je obdobje znanstvene gotovosti že mimo. Veliko je ugibanj in zmot, ki se niso potrdile. Neizogiben je antropocentrizem z antropičnim načelom. Jasno je, da človek ni v središču sveta, ker ni center vesolja niti Zemlja, niti Sonce niti Rimska cesta. Je pa pogosto v sebičnem in narcisoidnem središču samega sebe, kar je napačno, ker nam odtujuje humane etične pristope. Za lakanovce je človek celo neumen in to ne zaradi pomanjkanja inteligence, ampak zaradi pogostejše genocidne.   

Tudi Balažic opozarja na samouničevalne težnje človeške civilizacije. Vemo, da določena civilizacija doseže vrh in potem propade kot npr. Inki. Vendar pa je kitajska začasno nazadova la in se spet dvignila.  Če bo prevladal thanatos nad erosom, se bomo uničili še preden se bomo lahko izognili kaki preteči kozmični katastrofi. Kljub temu, da kozmologi še verjamejo v zakonitosti vesolja, pa te ne izključujejo naključij, ki jih je vrč ob vznikanju verjetnosti raznorodnih oblik življenja. Vanj so verjeli nekateri že v starem veku. 

Kozmična tanatologija je možna, ker jo predvideva ciklični razvoj propadov in ponovnih začetkov. S tega vidika postane teorija velikega poka teorija reinkarnacije. Multiverzum nastaja iz nič in se vanj povrača. Tako da je bilo verjetno velikih pokov več in da niso vsi poki v smislu glasnih eksplozij.

Rovelli (2019) nas na kratko na razumljiv način informira o dosežkih astrofizike 20. stoletja. Einstein bi že l. 1905 zaslužil Nobelovo nagrado, ker je zablestel iz nič. Različne univerze so ga vabile v službo. Po 10 letih študija je s splošno teorijo relativnosti pojasnil, da že ukrivljen prostor in čas delujeta kot gravitacijska sila. Faraday in Maxwell sta odkrila elektromagnetno valovanje. Prostor in čas sta sestavini snovnega sveta in se ukrivita zaradi njega. Kvantna fizika je še danes misteriozna.  Elektro-magnetna teorija svetlobe, ki se sestoji in delcev-valov. Heisenberg je ugotovil, da obstajajo elektroni le tedaj, če jih kdo opazuje, če z opazovalcem sodelujejo. Kvantni skoki nastajajo po naključju.          

Znanost skuša videti in si predstavljati stvari na drugačen-nenavaden način. Ali ima vesolje še kje središče?  To ni niti sonce, niti naša galaksija, vesolje valovi, v njem nastajajo vrzeli in črne luknje. Nastaja iz majhnega, vročega oblaka. Gluoni lepijo nevtrone in protone v atomu. Gradniki sveta nastajajo in izginjajo, kar ni skladno s tradicionalnimi predstavami. Ne zazna vamo popolne praznine. Okrog vsake galaksije se nahaja nek oblak, ki nima znanih sestavin. Privlači zvezde in odklanja svetlobo. Alternativne hipoteze npr. super-strun ali supersimetrij niso bile potrjene. Relativnostna teorija in kvantna fizika mikro delcev nista usklajeni. Po prvi je svet ukrivljen, po drugi pa raven in po njem skačejo kvanti. 'Zankovna kvantna gravitacija' je (ne)uspešen poskus združitve teorije relativnosti in kvantne mehanike. Nezvezen prostor je neskončno deljiv. Se lahko imenujejo atomi tudi delci, ki so manjši od doslej znanih atomov? Njihovi obročki – zanke so sklenjeni v omrežje po interakcijah. Enačbe, ki jih opisujejo, nimajo spremenljivke časa. So spremenljivi, vendar se jih ne da ujeti v zaporedje trenutkov. Njihov svet nima enega samega dirigenta. Morda se je prejšnje vesolje najprej stisnilo in potem eksplodiralo. Smo nastali po odboju iz prejšnje faze? Ker se nam svet spreminja pred očmi, so naša prepričanja pogosto le predsodki. Vemo, da se v hladu atomi gibljejo počasi, v toploti pa hitro. Naključno se toplota širi v hladen prostor in ne obratno. V kvantni fiziki je rezultat stvar naključja. Kako razložiti, da čas za nas teče oz. mineva? Naš spomin je vezan na čas. Neočitno je obsežnejše od očitnega. Iz te neostre slike nastaja predstava časa. 

Bucayeva definicija modreca je netočna. Modrec ne ve, česa ne ve. Ker je znanja več kot si misli. posamezni kvanti so zrna so tista zrna, ki segrevajo črno luknjo. To povezuje dve, ne pa tri teorije. Ko bi sestavili kvantni, toplotni in gravitacijski vidik bi razumeli, Kaj je potek časa.                  

David Hawkins (1927-2012) je pogosto mislil, da se lahko osvobodimo sveta sicer pa nam življenje na Zemlji prinaša popolne priložnosti za najsijajnejšo duhovno rast. Piše tem,  kakšne so možnosti zanjo v svetu informacijske tehnologije, ko drugi mislijo na naše potrebe. Imajo že prej odgovore za  nas, še preden si zastavimo pogumna vprašanja selekcije vsega, česar ne potrebujemo. Sprašuje se, kako se prilagoditi in ostati zavesten. In kaj pomeni 'zakon privlačnosti' (zakoncev Hicks) na duhovnem področju. 

Kljub prevladujoči pripadnosti nacionalnim državam smo državljani sveta. Zato je skrb za razvoj (duhovne) globalizacije tudi naša (lat. de te fabula naratur). Že Jezusov nasvet je, da' nosimo svet kot lahko oblačilo'. Ne smemo žrtvovati duše za umrljivo telo, ki ga ves čas zapuščamo. To pa pomeni občutiti skrivnost in svetost življenja, kot pravi Beckova (2022) se je treba prebiti skozi mračni gozd naših 'senc'. Ubira podobno pot kot italijanski srednjeveški pesnik Dante v Božanski komediji. V njej je njegov duhovni vodič pesnik Vergil. Vsak najde svojega. Za kristjana je to Jezus. Zanimivo je njeno razlikovanje med bolečino in trpljenjem. Če ne trpimo smo lahko srečni celo leto in dan. Verjetno bi se Frankl (1905-1997) z njenim stališčem strinjal.  Pot integritete je pot globlje identitete.     

H globalizaciji sodi tudi sodelovanje držav pri poletih v vesolje. 21. julija 1969 je Neil  Armst rong na Luninem  površju izrekel zanimivo ugotovitev: »To je majhen korak za človeka, a velik skok za človeštvo.« V letu 2025 NASA načrtuje nov vesoljski projekt s podobnim znanstvenim namenom tokrat brez človeške posadke in z večjim tveganjem za uspeh. Samo upamo lahko, da bomo lahko posnetke te druge strani videli na televiziji.  V raju je vse združeno, za je vsak povsod. Tudi na Einsteinovih svetlobnih valovih vesolja je človek povsod.  Primer je že biblijski. Bog obljubi Abrahamu, da se bo človeški rod pomnožil, da ga bo toliko, kolikor je zvezd na nebu in peska na morski obali.  Danes je cilj vseh mir(ovanje)

Zakaj namerava NASA poslati teleskop na drugo, temno stran Lune. Da bi tako s podaljški naših oči iz dislociranega kraja opazovali najbolj oddaljene zvezde in nas same. Ne gre samo za vprašanje, kako se vidimo prek drugih ljudi ali znotraj nas samih, gre znotraj zadnjih dosežkov astronavtske tehnologije tudi za to, da bi spoznali nekaj novega in drugačnega, kar presega vse sanje naše domišljije. Že itak smo na Guliverjevih potovanjih med neskončno majhnimi kvarki in neskončno velikimi supernovimi zvezdami.

 Že astrofizik Albert Einstein (1879-1955) je jezdil na svetlobnem žarku, da bi spoznal prostorsko-časovno ukrivljenost multiverzuma. Sprva je bil počasen učenec šibkega zdravja, še danes pa se astrofiziki sprašujejo, katere njegove ugotovitve držijo in katere ne več. naj gremo blizu ali daleč še vedno se nahajamo med iluminacijo oz. razsvetljenjem resnice (jap. satori), ki je za kristjane 'izlitje Svetega duha' iz satanskimi zapeljevanji in zablodami. Kakšna je osvobajajoča resnica in z njo dobrota in lepota? Prospero v Shakespearovi drami pravi: »Iz take smo snovi, kakor so sanje - in naše majhno življenje je obkroženo s spanjem. Meditanti občutijo sčasoma več notranjega miru in empatije do drugih. Dantejev raj je bil v bistvu blaženo doživetje  satori. Beckova razlaga, kaj lahko napravimo sami za doseganje tega stanja. Jezik ne more izraziti satorija. 

Dawkins (roj. 1941) je zaslovel je leta 1976 s Sebičnim genom, ki je popularizirala genetični pogled na  evolucijo. Uvedel je tudi pojem meme. Z Razširjenim fenotipom je leta 1982 ustvaril nov  prispevek k evolucijski biologiji. Gre za to da fenotipsko delovanje genov ni omejeno le na svoj organizem, temveč lahko vpliva tudi na zunanje okolje z drugimi organizmi.
Dawkins je tudi oster kritik kreacionizma in božjega načrta. V knjigi Bog kot zabloda (The god delusion) iz leta 2006 je utemeljil idejo, da bog skoraj gotovo ne obstaja, zato je versko prepričanje posledično zabloda. Njegova provokacija je pospešila tudi prodajo Svetega pisma. Navsezadnje (2016) je avtoreflektirano opisal pot do sebe kot (pravovernega) znanstvenika-biologa, ki ga je že v otroštvu motivirala moč čudenja. Seveda pa z odklanjan jem religije in bržkone tudi filozofije ni bistveno prispeval k razvoju holistične paradigme kot tudi ne drugi naravoslovci in družboslovci, ki za takšna 'pomožna znanja' nimajo posluha. Tako se holistična paradigma zdi utopični projekt, za marsikoga pa to še projekt ni. 

Nevtronske zvezde nastanejo z eksplozijo supernove, ko se jedro orjaške zvezde sesede vase. Ne vemo pa, ali obstajajo kvarkove zvezde. So zelo goste s premerom 30 km in tehtajo več kot sonce, ko je zunanji pritisk premočan, se zvezda sesede. Pion je delec, ki ga sestavlja kvark in antikvark in je sestavina nevtronske zvezde. Zanje bodo izstrelili potreben posebni teleskop v vesolju. Dovolj stisnjeno jedro pomeni nastanek črne luknje. Ta lahko zaradi gravitacijske frače z maso 20 milijonov ton zdrvi iz svoje galaksije in samostojno potuje po vesolju. Astrofiziki stremijo k poenoteni teoriji vesolja. Nova odkritja jim pri tem lahko pomagajo. Robot se lahko zave svojega telesa in prostora v katerem se nahaja. Uči se skozi igro. Seveda imajo svoje prednosti in pomanjkljivosti. Zlobneži jih lahko uporabljajo za ubijanje tako kot brezpilotna letala, kar je vedel že Hawking. Hawkingovo sevanje črne luknje nastane iz delcev dvojčkov. Pari se takoj medsebojno uničijo. Če nastaneta v bližini, enega z negativno energijo luknja posrka, drugi pa s pozitivno energijo uide v drug prostor. Črna luknja se postopno zaradi sevanja seseda.

Črna luknja je lahko zbita v eni singularni točki.  ChatGPT lahko piše članke in pesmi. V čem nas lahko prekaša, a je obenem tudi pomanjkljiva. Ne pozna resnice. Z več strani prihajajo na Zemljo vzorci iz vesolja (pretežno z Lune in Marsa), ki morda skrivajo odgovor, kako je nastalo življenje. Meteoriti padajo na Zemljo, a ne vemo, od kod. Ker imata Zemlja in Luna podobno sestavo, domneva jo, da sta nastali po trku z nekim proto-planetom.  Poleg gravitacij ske sile poznamo še elektro magnetno in jedrsko. Natančneje bi lahko govorili o medsebojni privlačnosti teles. Tudi zato je zakon privlačnosti s pozitivnimi in negativnimi učinki, o katerem pišeta zakonca Hicks, bolj zapleten, kot se zdi. Smo res zanj sami odgovorni. Ko umirajoči zvezdi zmanjka goriva, se napihne in pogoltne vse okrog nje krožeče planete, kar se bo zgodilo tudi z nami čez cca 5 milijard let.      

S teleskopom Euclid odkrivajo lastnosti temne snovi, ki tvori 26 %, temna energija pa v 69 %.  Slednja omogoča širjenje vesolja. Zvezde v središču se gibljejo hitreje. Videli bomo, kako so se galaksije združevale v 10 milijardah letih. Videti je, da se vesolje zaradi temne energije širi vedno hitreje. Morda pa temna energija ni imela vedno enake vloge. Teorije o tem se lahko spremenijo.  Zaenkrat astrofiziki menijo, da je ta energija enakomerno porazdeljena. 

Tyson (2023) nastopa kot posredni sodnik med religijo in znanostjo. Skuša odgovoriti na klic človeštva po preživetju. Ne vemo več, komu ali čemu zaupati, kaj je res in kaj ni.  Veliko je tistih, ki nam veliko ponujajo, vendar pa bi nam vse vzeli vključno z življenjem. Vemo, kakšen je pravičen in moralni svet, ne vemo pa, kako ga doseči. Tyson   skuša na svoj, kozmični, delno antropološki način reševati civilizacijo. Tudi Šestov raziskuje vprašanje, kako zaščititi resnico pred zmoto. To ni enostavno, ker resnica ni ena sama in ker zgolj ena ne zadostuje. Če nočemo pasti v totalitarizem, naletimo na problem tolerance. Govorimo o tem, da so vsa verstva enakovredna, ker ima vsak pravico zastopati svoje. Zaradi religiozna nepismenosti pa premalo vemo drug o drugem, kar pogosto privede do nasilja.     

Angleški astrofizik Davies zastopa idejo dialektičnega materializma, ki predvideva razvoj vesolja z nižjih na višje ravni. Višje zakonitosti se ne smejo reducirati na nižje. In tako je nastalo samozavedanja vesolja oz. vesolij.     

Uršič interpretira sodobno kozmologijo, tako da se v njej prepletajo vplivi vseh prikazanih zastavitev. Srečujemo se s heraklitskim kozmosom, z zaporedjem vesoljstev, razširjenim še na vzporedje, pa s platonsko  pra-naravo  (»prajuho«)  in  s  plotinovsko  singularnostjo, s stanji  onstran črnih lukenj in z nevidno temno energijo kot velikanskim virom po obsegu veliko manjše vidne, svetlobne energije itn. avtorji svet vedno na novo opisujejo  sveta v smislu vsega kar dejansko in domnevno obstaja. Osnovni model je energija, vključno z energijo, ki je pred svetlobo. Temeljno vprašanje je, kaj se dogaja z energijo po njeni eksploziji, po velikem poku, s katerim naj bi začelo nastajati naše vesolje. Do nedavna so kozmologi v okviru fizikalne oz. opazovalne kozmologije1 operirali s tremi konkurenčnimi odgovori. Po prvi varianti, po standardnem modelu2 ki nosi naziv Model Lambda-CDM ter temelji na empirično podprti (doslej neovrženi) predpostavki, je nevidna, temna energija, ta gonilna sila širjenja vesolja – konstantna. Velja, da se je kozmos razvijal iz enotnega, vročega in gostega izvornega stanja. Ker pa se vesolje (z določeno količino energije) po velikem poku, torej že od začetka kozmosa dalje. 

Ob opazovalni oz. fizikalni kozmologiji obstaja teoretična kozmologija, ki jo imajo nosilci prve prej za meta-fizično kot pa fizično, tj. znanstveno kozmologijo. Za prvo kozmologijo velja kot znanstven zato samo prvi, standardni kozmološki model.  V  predavanju  »Izzivi  fizike  osnovnih  delcev Peter  Križan  izpostavlja: »Rezultati  meritev  zadnjih  deset  let  so  prinesli  veliko  zmagoslavje  standardnega  modela,  teorije  osnovnih  delcev  in  njihovih  interakcij.  Meritve  z  detektorjema  so  pokazale,  da  se  razlika  med  delci  (mezoni  B)  in  njihovimi  antidelci  natančno  ujema z napovedjo japonskih teoretičnih fizikov Kobayashija in Maskawe. Poskusi (ATLAS in CMS) na velikem hadronskem  trkalniku  (LHC)  so  potrdi li,  da  je  za  maso  delcev  odgovoren  Higgsov  bozon,  kot  sta  predlagala  teoretična fizika Higgs in Englert. Vsi ti teoretiki so dobili Nobelove nagrade za svoje ideje, ki smo jih potrdili v  naših  eksperimentih. Zaradi  širjenja  prostora  lahko  iz  Zemlje  oz. s  krajevnega  vidnega  mesta  v  krajevni  galaksiji,  Rimski  cesti,  opazujemo svetlobo galaksij, ki so oddaljene 30 milijard svetlobnih let, čeprav je svetloba potovala do nas, namreč od nastanka kozmosa naprej, le dobrih 13 milijard svetlobnih let. Na podlagi tega je izračunana tudi prava razdalja (ta  se  meri  v  določenem  času,  vključno  s  sedanjostjo)  med  Zemljo  in  robom  opazlji vega  vesolja:  46  milijard  svetlobnih let. Vesolje se širi vse hitreje in zato ob vse redkejši snovi, a ko se vesolje ohlaja,  se bo ohlajalo vse do popolne zamrznitve do  minus  273  stopinj  Celzija,  do  tako  imenovane  toplotne  smrti  pri  absolutni  ničli.  

Ne vemo, ali je vesolje v celoti končno ali je neskončno; zaenkrat govorimo o brezmejni končnosti. Ni znano, zakaj ni v vesolju skoraj nič antidelcev in kakšna je narava temne snovi, ki je 'odgovorna' za velik del energije današnjega vesolja. Po drugi strani energija ni konstantna, njena moč postopoma usiha in bo usihala, ko  se bo vesolje počasi sesedalo, vse do popolnega skrčenja oz. velikega kolapsa. Kajti več ko je snovi v vesolju, močnejša je medsebojna gravitacijska privlačnost snovi. Ko bo postalo s stapljanjem galaksij preveč gosto, bo implozijsko kolapsira lo, se ponovno sesedlo v gravitacijsko, težnostno singularnost. Po tretji inačici naj bi energija naraščala, vesolje naj bi se pospešeno širilo, vse dokler ne bo začela njegova prostorsko-časovna struktura razpadati in se bo vesolje raztreščilo. Za vse tri variante obstaja kajpada cel kup tako argumentov kot protiargumentov. Zadnje čase se skuša uveljaviti še četrta varianta, po kateri vesolja ne čaka ne tak ne drugačen konec, marveč na stanje, ki še nima imena. To, da se širjenje vesolja s staranjem ne upočasnjuje, marveč stopnjuje, izhaja iz teorije o energiji vakuuma. Ko energijo vakuuma izračunamo po načelih kvantne fizike, se izkaže, da je zelo   velika. Je tako  velika,  da  bi  pospešila  vesolje  s  tako  močjo  oziroma  hitrostjo,  da prve zvezde in galaksije sploh ne bi mogle nastati. Fiziki so menili, da se tej težavi lahko izognejo, če bi obstajali kvantni procesi, ki bi se medsebojno uničili. »Vendar se je izkazalo, da vrednost temne energije in s tem energije vakuuma ni nič.« (Ananthaswamy, 2019: 101) 

S pritegnitvijo teorije strun kot pojasnjevalke sil v jedru atoma in kot temelja kvantne gravita cije, ki da jo je treba razviti v poenoteno teorijo vsega, se pred nami pojavi vesolje, ki ni sestavljeno iz osnovnih delcev, temveč iz nepredstavljivo majhnih strun, ki sicer nihajo v  devetih dimenzijah prostora. Vendar se je izkazalo, da takšne množice dimenzij ni moč skrčiti na tri dimenzije prostora, v katerem živimo. Teorija strun velja le pri gromozanskih energijah, ki so obstajale v singularnem trenutku pred velikim pokom.  Opazovanja kažejo na to, da je vesolje neskončno v obsegu s končno starostjo. Daleč od zakonov nadsvetlobne hitrosti, kolikor pri njej sploh lahko govorimo o zakonih. Iz Uršičeve knjige naj izpostavim najprej pojma singularnosti in finitizma,  z a-tem pa njegov zaris odnosa med kozmologijo in filozo fijo. Uršič poudari, da je problem singularnosti še posebej pereč v standardnem kozmološ kem  modelu,  »saj  je  kozmična  črna  luknja  oz. singularnost  samega  prapoka postavljena v sam začetek vesolja (Uršič, 2002: 533); in če je vesolje 'zaprto', tudi  na  njegov  konec.  Problem  singularnosti  izvira  iz  vprašanja,  kaj  je  bilo  pred  začetkom in kaj bo po koncu vesolja. To vprašanje je v nasprotju s prvim Einsteinovim modelom iz leta 1917, z relativistič nim oz. statičnim modelom vesoljnega prostora-časa, kjer se vesolje ne razvija v času, marveč je večno in kot celota  nespremenljivo:  ni  niti  nastalo  niti  ne  bo  minilo.  Po tem  modelu  vesolje ni zaznamovano samo s statičnostjo, utemeljeno na kozmološki konstanti (označeno z grško črko lambda), ampak tudi s finitizmom. Gre za ponovno oživitev finitizma, vendar z določenim popravkom oz. dopolnilom, z brezmejnostjo. Po antični in srednjeveški končni misli od Aristotela prek Ptolemaja do Danteja je Zemlja središče vesolja, obdana pa je z nebesnim obokom zvezd stalnic. Zdaj svet sicer še ohranja končno prostorskost, vendar nima nobenih zunanjih meja. Združena sta končnost in brezmejnost. Brezmejna končnost vesolja pomeni, da v njem ni več enega samega središča. Kajti  za  središčno  točko  imamo  lahko vsako točko, saj ni obrobja z robom, onkraj katerega bi obstajala neka zunanjost, ki bi jo pogledali. Astronomi dokazujejo,  da se vesolje dejansko razteza. Tudi Einstein (1932) pristane na eno od variant dinamičnega modela vesolja in se v imenu evklidsko 'ravnega' raztezajočega se vesolja odpove kozmološki konstanti lambda. 

Konec 20. stoletja so astronomske meritve ukrivljenosti prostora s pomočjo opazovanja zvezd supernov izven naše galaksije  pokazale,  da  je  verjetno tudi  preprost  in/ali  eleganten  ideal no  'ravni' model »prej plod nekakšnega umišljenega oz. v mislih pričakovanega po-polnega kozmosa kot  pa  opis  dejanskega  vesolja«  (Uršič,  2002:  539).  Ponovne  zmago slavne vrnitve lambde, kozmološke konstante, ki se ji je Einstein začasno odrekel kot svoji 'največji zmoti', s tem pa tudi »platonski popolnosti vesolja, ki naj bi čim bolj jasno odražalo enovitost in večnost naravnega zakona in/ali božjega logosa« (Ibid.: 538–539), ni mogoče več izbrisati. Oživitev lambde po Uršiču »pomeni vdor mnoštva novih možnih modelov oz.  scenarijev« (Ibid.: 539). Pri takšni četrti varianti nastanka in razvoja vesolja je ključna vloga temne energije, oz. energije vakuuma, ki naj bi jo izražala lambda. Če teorija strun velja pri velikih energijah pred velikim pokom, je še vprašanje, kaj velja današnjih, manjših, po velikem poku nastalih energijah. »Leta 2005 so teoretiki strun pokazali, da je to mogoče izpeljati na vsaj 10500 načinov, z vsakim pa je nastal drugačen, mogoč de Sitterjev prostor. Rezultat je razraš čajoča se krajina mogočih vesolj, mnogo-vesolje, v katerem lahko obstaja vsak prostor-čas, ki si ga je mogoče zamisliti. (Anantha swamy, 2019: 101) Ob tem se je Cumrun Vafo, teoretik strun s Harvarda, vprašal, ali iz teorije strun res izvirajo vse mogoče efektivne teorije polja ali pa teorija strun zavrača nekatere različice, s tem pa tudi nekatere vrste vesolij. Če naj bi bila teorija strun teorija vse-ga, bi morala ovreči efektivne teorije polja, ki ne zmorejo natančno opisati gravitacije. Ta problem bo odprt. So dokazi o prvotnih gravitacijskih valovih, ki jih je povzročilo eksponentno širjenje prostora--časa že v prvih delčkih sekunde po velikem poku. To bi bilo prvo videnje ukrivljanja strukture prostora-časa, predvidenega v Einsteinovi splošni teoriji relativnosti. Potem pride spet proti razkritje itn. 

Enkrat je v osredju ena, drugič pa druga varianta, enkrat raztezanje, drugič krčenje vesolja. Od konstantne gostote temne energije do njene rasti pa spet krčenja, vse do točke, ko bi »temna energija lahko dosegla vrednost nič ali celo postala negativna« (Ibid.: 102), ali pa smo pred kopičenjem temne energije po vseh kotičkih prostora-časa, tako da bo »njena repulzivna moč razcefrala vse galaksije, planete, molekule, atome in nazadnje še sam prostor-čas« (Ibid.: 103). V trenutku bo odpravila vse fizikalne, tj. naravne zakone. Samouničenje narave? Velika eksplozija ali velika implozija ali pa nič manj škandalozna velika zamrznitev? Poleg nevidne energije sestavlja vesolje še ena nevidna komponenta: temna snov. Snov, ki drži skupaj galaksije. Teorija strun pravi, da je interakcija med njima neizbežna.« Ta pa povzroča zmanjševanje mase delcev temne snovi  v  času. Verjetno bo čez več deset milijard let vesolje precej spremenjeno. 
  
Stephen Hawking je v knjigi The Grand Design zapisal, da je 'filozofija mrtva', ker so vsa njena vprašanja prešla v fiziko (glej Mlodinow, 2010: 8), kar seveda ni res. Steven Weinberg je v poglavju »Proti filozofiji« v delu Sanje o končni teoriji (1996) dokazoval, da filozofija fiziki prej škoduje kot koristi, zato se je fizika mora osvoboditi; Neil deGrasse Tyson je v več spletnih nastopih opredelil, da je filozofija  od  začetka  20. stoletja  postala  nepotrebna. 

Sebastjan Vörösne meni, da filozofija ne razume dejanskega ustroja sveta. Weinberg je leta  1979  z  Glashowom  in  Salamom  prejel  Nobelovo  nagrado  za  fiziko. Vsi so proti filozof skem (re)sentimentu. Metafizične teorije so se pojavile znotraj fizike (npr. teorija strun, teorija multiverzumov, antropično načelo, implicitni in eksplicitni red, imaginarni čas itd.). Te lahko spekulativno primerjamo z baročnimi miselnimi konstrukcijami novoveške filozofije. Schlick, Carnap in drugi pozitivistično misleci so zagovarjali empirično prizemljenost znanos ti. Na  področju  sodobne  kozmologije  in  fizike  delcev se zdi, da matematično-filozofska spekulacija po vseh straneh prehiteva empirijo. Za številne hipoteze in teorije ni več jasno, ali so empirično preverljive, vsaj na načelni ravni. Nekatere so se konkretnim empiričnim napovedim in preverbam celo odpovedale. Znanost je postala najbolj konkurenčna filozofiji v trenutku, ko je sama postala najbolj filozofska. Odnos med filozofijo in znanostjo ostaja nedorečen. Za Husserla objektivna znanost pozablja na svet življenja, ker zagovarja le relativno resnico, kar je psihologizem. Pozablja pa tudi na svojo implicitno filozofsko podla go. Se pravi, da se fiziki in drugi naravoslovci zadovoljujejo z implicitno filozofijo s prepriča njem, da jim eksplicitne ni treba gojiti. Morda je nenavadno, da Heidegger kot Husserlov učenec, ni v čem pohvalil svojega učitelja, ki bi mu to dolgoval.    

Gre za iskrenost duše in neiskrenost kot laž ega. Celo Vorajeva govori o lažni tesnobi, ki je površinska in se jo do odpraviti z razgibavanjem telesa. Na svoje otroške travme smo že na videz pozabili, vendar igrajo nerazrešene razdiralno vlogo  v telesnem, celičnem spominu. Malebranche se s pohabljeno hrbtenico ni bal smrti, spokojno ji je zrl v oči kljub dolgotraj nemu umiranju. Leibniz je avtor teze o našem najboljšem svetu od vseh svetov. Astronomsko je še ne moremo preveriti, ker iščemo sledove življenja vsepovsod, kjer je voda. Nietzsche jevo  filozofijo ne moremo razumeti tako kot vsako drugo. Vsako lastnost je mislil drugače kot večina. Deleuze (2014) s pomočjo Nietzschejeve filozofije razlaga v bistvu svojo misel. Te metode se pogosto poslužujejo filozofi. 

Tudi v znanosti in ne le v filozofiji se znanstveniki navezujejo eden na drugega. Kaj pomenijo pri Nietzscheju tri živali v treh metamorfoza? Kako duh postane kamela. Kako ta postane lev in lev otrok? Kamela nosi tovor uveljavljenih vrednot kulture, izobraževanja, vzgoje, morale. V puščavi jih prelevi v leva, ki podira kipe, je vodilni kritik. Nato se prelevi v igrivega otroka za nove vrednote. Na nek način velja ta prehod bolj ali manj za vsakega posameznika. Vsi prehajamo od starih očetovih vrednot prek transformacije k novim, čeprav pri vseh to ni očitno. Izjema je Jezus, ki ves čas ohranja enost z nebeškim Očetom. Zato pa je včasih celo pri svojih učencih težko razumljen. Še najbolje ga je razlagal sveti Pavel, ki pa po prvem dogodku padca s konja na poti v Damask ni imel nobenega stika z njim.     

SMART cilji delujejo na osnovi inspiracije tudi na mentorskem področju. Jutri želim biti boljši kot danes. Sam sebi sem edina konkurenca. V tej zastavitvi vidim vpliv francoskega lekarnarja Coueja. Morda bi ga interpretiral v smislu rasti duhovnih vrednot, ne pa toliko glede količine rezultatov. Obe s klientko radi bereta, si izmenjujeta stališča, osebnostno rasteta druga ob drugi. Razlika med mentorjem in mentorirancem je relativna. Odvisna je od tega, kdo komu zastavlja naloge. Če jih sami sebi smo oboje v isti osebi   potem postane vnanja kontrola v bistvu samokontrola in evalvacija samoevalvacija in zdravljenje samozdravljenje. Spomin omogoča, da nekaterih napak ne bi ponavljali. To je lahko oblika transformacijskega vseživljenjskega učenja in samovzgoje.  Iz tega procesa nastane dnevnik, priročnik ali esej. Prispeva k zavedanju (samo)zaupanja, bogastva izkušenj, vživljanja, svetovanja prihodnjim generacijam.       

V Poligrafih (1997) Tine Hribar razmišlja o logičnosti kozmosa, Maja Milčinski o človeku v kaosu, Marko Uršič o kozmičnem času (ob prvih treh minutah velikega poka), Muller o končnih in neskončnih vesoljih in Peruš o duhovnem univerzumu. 
 
Za Japonca Michio Kakuja je teorija velikega poka 'trojanski konj'. V njem se skrivajo črne luknje, bele luknje, črvine, temna snov, temna energija, vzporedna vesolja itd. Temu  nasprotu je zdrav razum. Einsteinova teorija ob odkritju 'velikega poka' odpove, ker v njem ni naravnih zakonitosti. Kar se začne ima svoj vzrok, vesolje se je začelo z velikim pokom, tedaj je v njem vzrok. Pri tem pospešenem širjenju ne znamo razložiti, zakaj se v vesolju nahaja več kot 70 % temne snovi in energije. Vesolje je tudi ustvarjalno za živi svet in iz njega ali zaradi njega. Hegel bi se strinjal, da se vesolje zaveda samega sebe vsaj v kompleksnejših razvojnih fazah. Jaspersu se je zdelo da živimo osamljeni v enem kotu vesolja. Spet drugi meni, da je v vesolju veliko nam podobnih bitij. Če je to res, se bo odprlo področje kozmološke biologije oz. astrobilologije. Frank Drake je izumil enačbo za izračun planetov, kjer je možno življenje. Revija Science v vsaki številki prinaša raziskave o odpravah in možnih nahajališčih. Pogoji za vznik življenja so še ravno pravi tip zvezde, 2. ogljik na planetu, ki oblikuje organske spojine in SPONCH – vodik, dušik, fosfor in žveplo. Navzočnost atmosfere, kije zaščita pred škodljivim sevanjem, tekoča voda. Science raziskave predvsem proučujejo sledove vode že na naši Luni in drugih planetih osončja. Astrobiologija tedaj zanika antropično načelo, ki vse  usmerja na človeka. Morda je Kristus s svojo žrtvijo na križu odrešil tudi druge prebivalce planetov. Že antični filozofi Leukip, Demokrit, Epikur so pisali o življenju na eksoplanetih. Galilej je videl možnost življenja na Luni. Huygens v 17. stoletju tudi govori o možnosti življenja v vesolju.  Za zdaj se zdi, da smo na nek način v vesolju sami. Iskanje je top tema. Morda je možno življenje na Saturnovih obročih. Iščejo ga tudi na Jupitru. Morda so tehnično razvitejše civilizacije od naše že propadle.  

Naj omenim še Alexandrovo institucijo Eternea, ki zbližuje znanost in duhovnost za osebno in globalno transformacijo. Njeno misijo je kleno opisal Mitchell: da bo znanost (science) lahko dojela tudi nematerialni vidik stvarnosti in prerasla v omniscience, da bo znanje preraslo v modrost in ljubezen do moči v moč ljubezni, vse do univerzalnega človeka kozmične zavesti.
Vodilni tovrstni forum na svetu pa je Znanstveno in medicinsko omrežje (The Scientific and Medical Network), ki obstaja od leta 1973 in kot dobrodelna organizacija združuje znanstveni ke, zdravnike, psihologe, inženirje, filozofe, praktike in druge profesionalce ter člane iz več kot tridesetih držav in mnogih najuglednejših akademskih institucij. Kot poseben projekt so ustanovili Galilejevo komisijo (The Galileo Commission), ki ji znanstveno svetuje prek 90 vrhunskih ekspertov, povezanih s 30 univerzami s celega sveta, denimo nevrokirurg Eben Alexander, zdravnika Deepak Chopra in Larry Dossey, psihiater Stan Grof, fizik in nobelovec Brian Josephson, filozof Paul Marshall, sociolog Peter Reason, biolog Rupert Sheldrake in futurist Hardin Tibbs, sprejemajo pa tudi t.i. profesionalne člane in simpatizerje. Komisijo koordinirajo profesor Harald Walach, David Lorimer in Richard Irwin. Pretežna večina sodelujočih znanstvenikov je leta 2014 podpisala Manifest za postmaterialistično znanost, ki naj bi bila odprta, povezovalna, celovito pripravljena, da se zazre kvišku skozi simbolični Galilejev teleskop, česar ni sposoben zadrti scientist.

Leta 1987 so trije zagovorniki univerzalnega sočutja 14. dalajlama Tenzin Gyatso, pravnik in podjetnik Adam Engle in nevroznanstvenik Francisco Varela -  zasnovali 'Inštitut za um in življenje (Mind and Life Institute)', da bi materialistični znanosti ob bok postavili kontempla tivne prakse in introspektivne metode, ki bi napravile znanost bolj humano in omogočile globlji uvid in daljši domet raziskovanj v obliki dialogov na področjih kot so odvisnost, ekologija, etika, pozornost, nevroplastičnost, destruktivna čustva, altruizem in ekonomija. Dejavnost inštituta dandanes zajema tudi odmevno publiciranje, financiranje individualnih raziskav, poletne šole, bienalne konference in mednarodne simpozije o kontemplativnih študijah. 

Zoharjeva ve, da se moramo tudi nenehno duhovno razvijati. Nova tehnologija 21. stoletja je kvantna tehnologija. Zdaj vemo, da ima vsaka organizacija potencial, da postane kvantna organizacija. Tako kot ima vsak od nas možnost, da razvije kvantni jaz. Kvantni fizik Pauli je znan po svojih teoretskih razpravah. Skuša uskladiti racionalno in iracionalno v nas. menil je, da je treba obema priznati komplementarnost.     

Ameriški kvantni fizik Russell Targ (2020) je za bralce napisal uporaben vodnik po kontrolira ni jasnovidnosti in preobrazbi zavesti, ki vključuje tudi rezultate njegovih dolgoletnih raziskav s sodelavci na univerzi Stanford. Kot Zoharjeva tudi on trdi, da so eno-vse zastopale že azijske religije, zlasti budizem.  Skuša nas navdušiti za razvoj sposobnosti povečanja naše jasnovidnosti in preobrazbe zavesti. S tem tudi razširja meje nevrologije, znanosti o možganih, na koncu prihaja do sklepa, da smo ljubezen, ki jo iščemo. Večina ljudi lahko opiše s pomočjo tele-percepcije nadzorovane jasnovidnosti dogodke onkraj našega prostora in časa.  Delci lahko nastajajo iz nič. 

Subatomarni delci s pomočjo energije vibracijskih valov zapisuje jo in shranjujejo vse žive in nežive podobe, ki so se kdaj koli zgodile. Dogodki predstavljajo vzorce vibracijskih energij (Newton, 2012, 85) Nobena človeška izkušnja se ne izniči, saj vsako lahko prikličemo na vseh zemljepisnih dolžinah in širinah. V fiziki poznamo zakon o ohranitvi energije. na seminarjih 'življenje med življenji' se trudijo za priklic pozitivnih izkušenj naših prednikov. Na ta način se ustvarja fond izkušenj za prihodnje rodove. Na ta način tudi ni skrbi, da bi samo mrtvi kaj vedeli, česar mi ne bi in bi zato utonili v večni pozabi kot je mislil Mark Avrelij.  Newton pravi, da v duhovnem svetu preteklost, sedanjost in prihodnost obstajajo istočasno.  Newton gleda širše  kot Nietzsche, ki se boji, da bi se naša življenja ponavljala, česar pa ne bi hoteli.         

So budistične 4 resnice in 8n poti:1. Vednost o trpljenju, 2. Izvor trpljenja je nevednost in želja, 3. Uničenje trpljenja. 4. Plemenita osmera pot za odstranitev trpljenja. 1. Pot do dokončanja trpljenja, 2. Pravilno razumevanje, 3. Pravilen namen, 4. Pravilen govor in dejanje, 5. Pravilen napor, 6. Pravilna pozornost, 7. Pravilna zbranost, 8. Razvijanje modrosti (Sensa, 2019).  So različni načini za razširitev našega občutka jaza. S širjenje stanja zavesti boste dostopali do znanja in informacij, ki nam niso na voljo v vsakdanjem zavedanju. Vaša predstava o fizični in dojemljivi meji vašega uma se lahko razblini in ugotovili boste, da ste veliko več kot samo osebnost in fizično telo. Lahko boste izkusili globoko povezanost in enost z drugimi in naravo.

Skoraj vse duhovne tradicije posvečajo precejšnjo pozornost čistosti življenja kot pogoju za izkušanje duha. Med drugim je tudi to razlog, da so v preteklosti ločili življenje na posvetno in duhovno, ker naj bi le poseben režim samostanskega ali ašramskega življenja dosegal dovolj osebnostne čistosti in ravnovesja za duhovno pot. Na Vzhodu v tem smislu govorijo o treh gunah ali stanjih materije: 'tamas' - topost, pasivnost, inertnost; 'radžas' - neurejenost, nemir, kaos; 'sattva' - harmonija, ravnovesje, čistost. Materija osebnosti (telo, čustva, misli) se vedno nahaja v enem od teh stanj. Za izkušanje globin zavesti in čisto izražanje duhovnih kvalitet je potrebno doseči čim boljše stanje sattve.

Duhovna pot je proces osvobajanja zavesti od ujetosti. Pogosto uporabljen pojem 'širjenje zavesti' pomeni osvobajanje zavesti iz spon posrednega spoznavanja, osvobajanje od togih mentalnih prepričanj, čustvenih impulzov in omejenosti čutnega spoznavanja sveta. Zato gre velika teža v duhovnih naukih prav doseganju notranjega ravnovesja in nenavezanosti, zdravi nevpletenosti ('wu-vei') kot nedejavne dejavnosti.

Budistični nauki, ki izvirajo iz vedske tradicije cca 500 let pr. Kr. govorijo o tem, da je ločenost iluzija in da je ta vir trpljenja. Zanimivo je, da nas sedanji vladni ukrepi samoizo lacije usmerjajo k iluziji in ne k resnici. Na vprašanje, kako preseči to iluzijo, najdemo odgovor v duhovni povezanosti. Vprašanje pa je, ali smo lahko duhovno povezani, če nismo telesno, materialno, saj pregovor pravi, da je 'zdrav duh v zdravem telesu'.   

Dzogchen je budistični nauk o ljubeči samoosvoboditvi. Zavest je povezanost vseh celic vesolja v eno bitje. Ko enkrat to doživimo, smo sočutni do vseh bitij v vesolju. To je v krščanstvu trinitarizacija. Ljubezen ni le vse, kar je, ampak je tudi to, kar smo v resnici. Mistiki so ugotovili, da tisti, ki znajo utišati svoj um, zdravijo na daljavo, doživljajo prihodnost. Patanđali je svetoval, kako ga utišamo. Joga je umirjanje valov. Religije bi lahko po njihovih podobnih potezah pomagale iskati skupni jezik.

Hawking je temeljito proučeval črne luknje. Na nek način je in bo postalo celotno vesolje podobno črni luknji. Vesolje drži skupaj gravitacija. Črne luknje vlečejo vase, vesolje pa bo od prvotnega velikega poka dalje nastalo kot narobe obrnjena črna luknja. Meni, da bodo zvezde sčasoma izgorele, postale bele pritlikavke, nekatere pa bodo postale črne luknje, ki bo v vesolju prevladala. Tudi črne luknje so entropične. Tri vte nedoločenosti so 1. zaradi naše nevednosti, 2. zaradi eksperimentalnih omejitev, 3. objektivna nedoločnost. V ontološkem smislu Bohr meni, da ne obstaja kvantni svet, ampak samo kvantni opis. Zanj je kvantna funkcija le simbolna. 

Živimo v klasičnem in v kvantnem svetu. Žal pa ne poznamo prehoda med njima. Kvantni delci se obnašajo noro – potujejo in pojavljajo se po različnih krajih. Imajo nezdružljive značilnosti. Razumeti je treba zvezo med dejanskim svetom in informacijami. Kako pridemo prek klasične mehanike do kvantne ravni? Za to, kaj je foton nimamo besed opisa. Je to val, delec ali nič od tega? Smo kot v Platonovi votlini. Heisenberg je bil v odnosu do kvantov pragmatik, Bohr pa filozof, zato je lažje oblikoval nove koncepte kvantov. So kvanti stvari po sebi, ki jih mislimo skozi teorijo strun, ki pa ni dokazana. Vesolje je simfonija vibrirajočih strun. Seveda niso resnične le tiste fizikalne teorije, ki dovoljujejo obstoj človeka. Vprašanje je, ali ga katera prepoveduje. Harmonija vesolja bi pomenila naš varen dom. Dve vesolji povezuje črvina. Tudi teorija strun ima svoje pomanjkljivosti. Imamo veliko število modelov strun. M-teorije se nanašajo na več razsežnost  bran. Žal teorije strun niso znanstveno dokazljive in se jih tudi ne da falsificirati. Množica napovedi je neuporabnih, a nekatere so. Zato padajo pod Ockhamovo britev. Bakovićeva trdi, da moramo ljudje slišati odmev svojih besed in da moramo postati človeški, pa naj b to še tako težko. Še težje posledice generira biti nečloveški. Če človek sovraži življenje, sovraži tudi smrt. Morda je kozmologija ljubezen v iskanju izven zemeljskih civilizacij tudi zato, da bi človek slišal odmev svojih del in besed. Njegova skrita žeja je, da bi sam postal izvenzemeljski morda tako, da bi si ustvaril  domače vesolje ali pa bi koloniziral vesoljsko okolico. Človeštvo se uničuje, ker mu manjka skupen cilj zavojeva nja nečesa ali nekoga tretjega izvenzemeljskega  
3. Iskanje skupnega jezika

Iskanje skupnega jezika poteka prek priznanja lokalnih in nacionalnih jezikov. Gre za diferenciacijo in poenotenje jezikov. Bretonščina (Brezhoneg) spada s kornijščino,  kumbrij ščino in valižanščino v britansko vejo otoških keltskih jezikov. Ni se utopila v francoščini. Ima okoli 500 tisoč govorcev po svetu. Večina jih živi v Bretaniji (Breizh). Med njimi je približno 200 tisoč aktivnih govorcev. UNESCO uvršča bretonščino med resno ogrožene jezike. Med letom 1880 in sredino 20. stoletja je bila bretonščina v šolah ukinjena, Otroci so bili kaznovani, če so jo govorili. Šele leta 1951 je  Deixonnski zakon dovoljeval, da se bretonski jezik in kultura poučujeta. Od takrat se je veliko šol odločilo za poučevanje v bretonščini ali pa za dvojezično bretonsko-francosko izobraževanje.
Bretonščino prvikrat zasledimo leta 790 v rokopisu, imenovanem Le manuscrit de Leyde. Leta 1464 je napisan Catholicon, bretonsko-francosko-latinski slovar, ki je prvi slovar bretonskega in pa tudi francoskega jezika. Bretonska književnost je doživela svoj razcvet v 19. stoletju in je tudi danes na visoki ravni. Večino časa je obstajalo več različic zapisovanja bretonščine. Leta 1908 so poenotili zapis treh bretonskih narečij, Kerneveg, Leoneg in Tregerieg. Četrto narečje, Gwenedeg, ni bilo vključeno v to reformo, vendar so ga poenotili z ostalim jezikom v reformi leta 1941. Obstaja več nekajurnih radijskih programov v bretonščini ter enourna tedenska televizijska oddaja. V bretonščini izhaja tudi nekaj časopisov in revij.

Iskanju skupnega jezika je posvečena pristna skupnost oz. sočutna šola. Kognitivna prožnost omogoča medsebojno prilagajanje, zato je ne bi smeli povsem nadomestiti s kristalizirano inteligenco. Odprta odgovornost  do drugih je zahtevna. Svoji sestri nisem bil kos, zato sva v najini različnosti hodila drug mimo drugega. V Finkovem obratu k zemlji nisem našel nič drugega, kar je že pri Heraklitu, Nietzscheju, Landgrebeju. Očitno je zemlja v svoji materin skosti odprto temačna, skrivnostna. Sočutna družba je potrebna za našo prihodnost. Bogastva je načelno dovolj za vse, vendar ni vsem enako dostopno. Britanci so se znašali nad Gandhi jem, ki je bil neskončno potrpežljiv. Podoben mu je bil Martin Luther King. Ob pogrebu Mance Košir so spustili v zrak pogrebu spustili v zrak bele metulje. To so majhni vzroki z velikimi posledicami. Smo odgovorno svobodni.  Sočutna šola pomeni nov način učenja, ki mu gre za medsebojno pomoč na osnovi socialne inteligence. 

Jeziki so kot organizmi, ki nastajajo in odmirajo. Baje na svetu govorimo 7168 jezikov. Lahko pa bo npr. angleščina izpodrinila vse ostale. Celo hrana lahko vpliva na jezik. Hebrejščina je bila jezik stare zaveze. Po vojni so ga obudili v Izraelu. Prvotna indoevropejščina je verjetno nastala pred 6000 leti. Pogostejše cestne povezave sčasoma zadušijo lokalne jezike. Kandidati za super-jezike so angleščina, španščina, ruščina. Baje jezik ljudstva Jamna iz Zakavkazja širil pred 5000 leti na zahod, okrog leta 500 p. n. št. V bronasti dobi prenesli v Indijo, kjer se je razvil sanskrt, ki je klasičen indoevropski jezik. Sanskrt je v Južni Aziji, potem ko so se njegovi predhodni jeziki tja razširili s severozahoda v pozni bronasti dobi. Sanskrt je sveti jezik hinduizma, jezik klasične hindujske filozofije ter zgodovinskih besedil  budizma  in  džainizma. Povezoval je starodavno in srednjeveško budistično kulturo v jugovzhodni in srednji Aziji. V zgodnjem srednjem veku pa je postal jezik vere in visoke kulture ter političnih elit v teh področjih. Posledično je imel sanskrt trajen učinek na jezike Južne, Jugovzhodne in Vzhodne Azije, zlasti v njihovih formalnih in naučenih besediščih.  
Johann Gottfried Herder je v Razpravi o izvoru jezika iz leta 1772 zapisal pomembno misel, da imajo »v več kot enem jeziku pojmi ›beseda‹ in ›razum‹, ›pojem‹ in ›beseda‹, ›jezik‹ in ›vzrok‹ isto poimenovanje in ta sopomenskost vključuje njihov celoten genetski izvor. Pri Vzhodnjakih je postalo vsakdanje enačiti prepoznavanje stvari in njihovo poimenovanje, kajti v globini duše sta obe dejanji eno samo. V tem smislu jezik postane naravni organ razumevanja.«
Sanskrt obsega več staroindoarijskih jezikovnih različic. Najbolj arhaičen med njimi je vedski sanskrt , ki ga najdemo v Rigvedi, zbirki 1028 hvalnic, ki so jih med letoma 1500 pr. n. št. in 1200 pr. n. št. sestavila indoarijska plemena, ki so se selila proti vzhodu iz današnjega Afganis tana čez severni Pakistan in v severozahodni Indija. Vedski sanskrt je sodeloval s predhodno obstoječimi starodavnimi jeziki podceline in vključeval imena novonastalih rastlin in živali; stari dravidski jeziki so vplivali na fonologijo in sintakso sanskrta. Klasični sanskrt ima prečiš čeno in standardizirano slovnično obliko, ki se je pojavila sredi 1. tisočletja pred našim štet jem in je bila kodificirana v najobsežnejši starodavni slovnici. Največji dramatik v sanskrtu, Kālidāsa, je pisal v klasičnem sanskrt. Temelji aritmetike so bili prvič opisani v klasičnem sanskrtu. Na sanskrtsko kulturo se v novejšem času opira Shetty.  

Samuel Beckett je tragikomedijo Čakajoč Godota napisal najprej v francoščini, prvotni naslov je bil 'V čakanju'. Dva potepuha - brezdomca, Vladimir (Didi) in Estragon (Gogo), se vsak dan srečujeta na cesti, poleg nekega drevesa in čakata na Godota, ki je prispodoba za boga, upanje in smisel. Vsak dan k njima prihaja deček, ki jima vliva upanje, da bo Godot zagotovo prišel naslednji dan. Čas in kraj dogajanja sta popolnoma nedoločena, ker junaka nenehno pozabljata, koliko časa sta na tem kraju, kaj sta delala prej itd. Čas je nedoločen v metafizičnem pomenu. Zato gre v tej igri za nenehno ponavljanje istih motivov, nesmiselni pogovori, besedičenje tja v en dan potrjujejo absurdnost in brezizhodnost človeškega bivanja. V upanju, da se bosta s smrtjo uspela rešiti iz te krute situacije, se hočeta obesiti, vendar ugotovita, da je drevo prešibko in vrv prekratka. To opiše krutost njunega položaja; še s smrtjo ne moreta ubežati bedi njunega življenja. Tako iz dneva v dan čakata njuno odrešitev - Godota. Protagonista obiskujeta ju dva čudaka: oslepeli oblastniški Pozzo ter njegov suženj: onemeli Lucky, ki se obnaša kot pes, saj hodi po vseh štirih, in Pozzo ga ima na povodcu ter mu ukazuje. 

Z grotesko je opozoril na tragikomičen položaj človekovega obstajanja v modernem pustem svetu. Z ironijo je opisal človekovo tesnobo, obup, strahove, muke, pričakovanja in absurd nost bivanja. Godot je prispodoba za boga, upanje in smisel. Vsak dan k njima prihaja deček, ki jima vliva upanje, da bo Godot zagotovo prišel naslednji dan. Čas in kraj dogajanja sta popolnoma nedoločena, ker junaka nenehno pozabljata, koliko časa sta na tem kraju, kaj sta delala prej itd. Čas je nedoločen v metafizičnem pomenu. Zato gre v tej igri za nenehno ponavljanje istih motivov, nesmiselni pogovori, besedičenje tja v en dan potrjujejo absurdnost in brezizhodnost človeškega bivanja. V upanju, da se bosta s smrtjo uspela rešiti iz te krute situacije, se hočeta obesiti, vendar ugotovita, da je drevo prešibko in vrv prekratka. To opiše krutost njunega položaja; še s smrtjo ne moreta ubežati bedi njunega življenja. Tako iz dneva v dan čakata njuno odrešitev – Godota, ki je simbol odrešitelja oz. boga. 

V študentskih letih sem videl predstavo Čakajoč Godota, ki mi je hotela povedati, da smo sami odgovorni za občutek smisla življenja, četudi ga ne zmoremo in znamo najti.  Kdor ne more slišati svojega notranjega glasu, ki bi ga napotil k izhodu iz krize, ki jo lahko opišemo tudi kot Dantejev pekel ali Jungove nezavedne sence, postaja potencialni samomorilec. Govorica  Vladimirja in Estragona je nerazumljiva glosolalija, ne pa ksenoglosija, ki pomeni, da govorimo tuj jezik, ki je razumljiv drugim. Zato je lahko Irec Beckett najprej pisal v francoščini, Japonec Jasunari Takaši pa ga je odlično prevajal iz angleščine. Verski preroki takšen diskurz obvladajo. Prebujeni vse doživljajo kot del sebe. Namen svobode je osvoboditi še koga drugega, najbolje je 'vse ljudi'. Zato Jezus in Buda kažeta drugim izhod iz trpljenja. To je primer ksenoglosije za božji namen preobrnitve verujočih. Prav zato smo v svetu, a nismo od tega sveta. Zdravilo zanj je onkraj njega.   

'Temna noč duše' je huda, globoka eksistencialna kriza, ki jo posameznik doživlja, preden se 'prebudi' v nove življenjske razmere. Poznamo jo že  tisočletja, prvi pa jo je uporabil španski menih Juan de la Cruz v eni od njegovih pesmi. Gre za obdobje popolne duhovne opustelosti, odklopa in praznine. V njej se posameznik počuti izgubljeno, brezupno, melanholično in popolnoma ločeno od duhovnosti. Podoben pomen imajo Jugove sence in eksistencialne krize – tesnobe in depresije, ki jih opisuje eksistencialistična filozofija. Zato pomeni izziv za nove priložnosti, če pa ne najde izhoda, napravi samomor ali pa zaradi bolezni umre. 

Heidegger v svojem spisu  Na poti do govorice (nem. Unterwegs zur Sprache) nagovarja poslušajoče mišljenje. Če bi v medsebojni komunikaciji najprej poslušali drugega, bi bil naš nagovor drugemu in odgovor drugega nam že 'sočutno sozvenenje' s stanjem v nas in izven nas. Idealno stanje medsebojne empatije, vzajemnega razumevanja in soglasja ni pogosto, ker živimo na videz neodvisno drug od drugega v postmodernih ločnicah. To vodi v odtujitev, zaradi katere še svojih avtentičnih motivov ne poznamo, kaj šele motive drugih. Smo v gospodarski depresiji. Škoda, ki jo delamo okolju, že nepopravljiva. Vendar že nismo začeli živeti skromno in nestorillnostno..pametne naprave naj bi nas same opozarjale, kdaj imamo dovolj brskanja po spletu.  
Medsebojno (ne)razumevanje ima že svetopisemsko osnovo. Najdemo jo lahko v binkoštnem prazniku 'svetega duha'. Beseda binkošti izvira iz starogrške besede πεντηκοστη (pentekoste), ki pomeni 'petdeseti'. Na 50. dan po Veliki noči katoličani praznujemo prihod svetega Duha, ki ga simbolizira tudi rdeča barva v bogoslužju. Sveti Duh se je po Lukovem evangeliju  (Apostolska dela 2,2-13) z ognjem in viharjem spustil na zbrane apostole in jim  dal dar govorjenja v različnih jezikih: po tem so govorili tako, da so jih lahko hkrati razumeli govorci različnih jezikov in narečij. Ker je to ključni svetopisemski dogodek, ga izpostavljajo za vodilo svojega verskega delovanja binkoštna, protestantska, evangeličanska cerkev, ki izhajajo (v različnih niansah) iz osebne izkušnja Boga. Badiou (2010) piše o logiki sveta v odnosu med bitjo in dogodki, medtem ko Spiteris in Nigg (2000).o načinih delovanja in molitvah k Svetemu duhu (81-168).  

Po papežu Frančišku smo vsi božji otroci bratje in sestre, ki se lahko sporazumevamo v polifoniji jezikov. Naša stalna naloga je, da sporazumevanje izpolnjujemo in s tem prispeva mo k svetovnemu miru. Bínkoštniki so protestantsko gibanje. Spadajo med  evangeljske Cerkve, za razliko od druge glavne veje, evangeličanskih cerkva, ki združuje bolj formalne reformirane cerkve luteranske in sorodnih veroizpovedi. Poudarjajo neposredno osebno izkušnjo Boga po Svetem Duhu. So po vsem svetu, vendar pa jih je največje v Latinski Ameriki. Binkoštniki vidijo svoje korenine v sorodnih krščanskih tokovih, evangelijskih  karizmatičnih gibanjih od 2. stoletja do sedanjosti. Sedanje binkoštne cerkve so se razmahnile zlasti v 20. stoletju, tako, da se med binkoštnike danes uvršča (po različnih ocenah) od 100 do 450 milijonov vernikov ali do 25 % vseh kristjanov. Veliko binkoštnikov je v Latinski Ameriki, ZDA in v nekaterih Azijskih deželah. V Južni Koreji deluje največja binkoštna verska skupnost z okoli 800.000 člani. Tudi v Sloveniji deluje Binkoštna cerkev v Ljubljani.
Nekateri verjamejo, da bodo zvezdni otroci prišli k nam z vseh strani vesolja. Jasnovidec Edgar Keys je to napovedoval v smislu napredka naše civilizacije, Ogorevc verjame, da so nas NiburijcI nekoč kolonizirali. Novodobnih otrok je več vrst. V polarnem svetu ločujemo normalno od abnormalnega itd ? Keys je v sanjah večkrat potoval izven našega osončja k razvitejšim civilizacijam.  V regresiji je nekemu učitelju zastavljal vprašanja in dobival odgovore nanje. Danes je še vedno najbolj sprejemljiva materialistična paradigma.  Nasvet je sugestija, da združujem svoje zemeljske vidike z nezemeljskimi, s tem dovolimo, da pritekajo nove izkušnje v naše življenje, 

Trinom lepote, resnice in dobrote nas kot prizemljitev Svete trojice navdaja z osvobajajočim mirom. Zato se ne smem prepustiti zasužnjevanju z blokadami treh negativnih arhetipov žrtev, in mučiteljev. Božji Sveti duh me osvobaja občutka,  da nič ne opravim dobro in sem zato objekt manipulacij, vsiljevanja in perfekcionizma. Bodite popolni, kakor je popoln vaš Gospod! Postajamo 'božji otroci'. Sveti duh moli in deluje z nami.       

Dante je na poti v raj prestopal dva bregova reke. Na eni strani je bila lethe, ki mu je omogočila, da je pozabil na svoje pretekle napake, na drugi strani pa je evnoja (gr. eunoia čudovito mišljenje) omogočila, da se je spomnil svojih pravilnih odločitev in krepostnih dejanj. Krapmanov 'dramski trikotnik' se pojavi ob pravičniškem mišljenju z oglišči žrtev, mučitelj, rešitev. Za Danteja je to odvajanje. Pogosti so pri domačem nasilju. Npr. mož napada ženo, ker se počuti kot njena žrtev.  Žrtve nacizma so rabile podporo. Takšen odnos imata še Kenneth i  Matejka. A z dinamiko opolnomočenja lahko dosegamo višje cilje. Frankl je na ta način v Auschwitzu proučeval, kako taboriščniki najdejo smisel. Se res bojimo vsemogočnosti naše svetlobe? Pesnik William Blake je zapisal »Poslani smo na zemljo za kratek čas, da bi se naučili prenašati žarke ljubezni«. Kakor žarki sonca tudi žarki ljubezni osvetljujejo življenje. Zastavljamo si vprašanje, ali želimo gledati življenje od blizu ali od daleč? Verjetno z obeh ali celo več strani. Nekateri želijo v svoji temni kamri ostati nevidni, drugi pa vsepovsodni. 

Frankl je razvil logoterapijo in eksistencialno analizo, ki temeljita na filozofskih in psihološ kih konceptih, predvsem na želji po iskanju smisla življenja in svobodni volji. Identificiral je tri glavne načine uresničevanja smisla v življenju: 1. s spreminjanjem sveta, 2. s posebnimi izkušnjami ali 3. s sprejetjem določenih stališč. Primarne tehnike, ki jih ponujata logoterapija in eksistencialna analiza, so:  
- Paradoksalna namera : klienti se naučijo premagati obsesije ali tesnobe s samooddaljeva njem in šaljivim pretiravanjem.
- Odsev : odvračanje klientove pozornosti od simptomov, saj lahko hiperrefleksija vodi v pasivnost.  
- Sokratski dialog in sprememba odnosa: postavljanje vprašanj, namenjenih pomoči klientu pri iskanju in iskanju samoopredeljenega smisla v življenju.  Frankl ni sprejel odgovornosti za uspeh terapije pri klientu, ker je to stvar njegove svobodne volje. Tudi sam se je moral dvigniti iz močvirja nihilizma in cinizma tedanje filozofije. Že ugotovljen smisel pa ni podarjen enkrat za vselej, ampak ga je potrebno znati tudi rekonstruirati ob prelomnih dogod kih  in starostnih obdobjih.  
l. 1948 je Frankl doktoriral iz filozofije iz teme 'nezavednega Boga', zato ni nenavadno, da se je spoznal tudi z Martinom Heideggerjem. Njegovo priznanje pomena kot osrednje motivacij ske sile in dejavnika duševnega zdravja je njegov trajen prispevek na področju psihologije. Zagotovil je temeljna načela za nastajajoče področje pozitivne psihologi je. Franklovo delo je bilo potrjeno tudi v habadski filozofiji hasidskega judovstva.  

Učimo se jezika mišljenja in čustvovanja sogovornika in ne samo njegovih besed. Heglovsko bi bilo treba spoznavati drugega partnerja oz. partnerko kot sebe, če bi hotel zares biti in misliti z njo. Nenehno je treba ponavljati isto vajo medsebojne komunikacije. Dlje ko  je Dante v raju, manj je on sam, W. James je strnil skupne značilnosti vrhunskih doživetij v naslednjih točkah: 1. videnje notranje svetlobe, 2. poglobitev moralnih, duhovnih vrednot, 3. razumsko razsvetljenje, 4. izguba strahu pred smrtjo, 5. izguba občutka grešnosti, 6. trajna preobrazba osebnosti. Imamo predispozicije za doživetje tega stanja. Pri vaji sočutni opazovalec motri kreaturo in nadzornika.

Pot integritete je po avtoričini zgodbi možno prehoditi večkrat.  Za um je značilna zavestna sokratska nevednost, ki nas osvobaja omejujočih prepričanj. Pogumno se moramo zavzemati za resnico. Imam vtis, da sem že na pravi strani in da svojo pohodniško, bralno-pisateljsko in šahovsko dejavnost lahko le nadaljujem.  

Zaciklanje v vzorec žrtve in mučitelja navaja v arhetipih že Jung. Žal je večkrat tudi tisti, ki se ima za žrtev, mučitelj že zaradi občutkov osramočenosti, ponižanja svojega ponosa. Zato je rešitev v predstavi opolnomočenja, da lahko izžarevamo ljubezen. V tem je tudi zvestoba sebstvu kot nosilcu vrednot ponižnosti, potrpežljivosti, služenja drugim.   To zaciklanje je v mednarodnih odnosih nevarno celo za obstoj človeštva. 

Medtem ko se marsikdo opira na notranjega in/ali zunanjega učitelja, pa Hawkins  (2023) piše o lastnem namenu in viziji  zaželenega. Beckova ima prav, da si je treba najprej natočiti 'čistega vina resnice', ker si pogosteje lažemo kot si mislimo. Gre za približevanje trinomu  resnice, dobrote in lepote.  Če hrepenimo po zdravju, je treba podvzeti vse v povezavi z njim, najprej pa gre za vzpostavitev ponovne povezave s celicami, ki je bila zaradi naših psihofizič nih blokad prekinjena. Schroedingerjev postopek pokaže verjetnost potenciala vesolja. Načelo namere  potisne našo višjo frekvenco v uresničitev, ko jo lokalne okoliščine dopušča jo. Vsak dan naj se vprašam, v kakšnem smislu mi je Bog pokazal, da sem zmagovalec.  Ne smemo se primerjati z drugimi, ki so boljši, tako da nas to blokira, ker nam škodujejo.  
 
Nekateri razlikujejo naslednjih 5 razvojnih stopenj osebnosti: 1. nazivi – vzeti, kar želiš, 2. dejanja – s trdim delom bom uspeh, cilj. 3. značaj – živeti  v sožitju, 4. ideje – najti pot do rešitve težav in 5. resnica – razsvetljen um v budizmu in drugih religijah. Do 5. stopnje v raju ne pridemo, dokler smo še v iluzijah, zmotah in pod vplivom medijev. Na to opozarja Beckova. Vsak tudi občasno nazaduje. Čim kompleksnejši je razvoj duha, bolj je ranljiv. Hegel je teoretično opravil vse stopnje od implicitno do eksplicitno absolutnega duha. Marx kot dedič Heglove misli praktično ni predvideval nobene še višje stopnje od dveh stopenj komunizma.     
Pri iskanju avtentičnega jezika preko drugega seveda nismo vsi enako plodni oz. po Frommu produktivni. Polje je zavesti vzrok udejanjanja polifoniji jezikov. Krščanska cerkev Sagrada familia (sveta družina) v Barceloni je arhitekturno zgrajena po Gaudyjevih načelih sonarav nosti arhitekture. V njej se srečujemo verniki z vsega sveta, ki morda niso samo krščanski.  Tudi s Tončko sva si jo ogledala od znotraj. To je katedrala stvarstva v stremljenju k Bogu, ki je gledano po Aristotelu  forma forme oz. obzorje obzorij. Aristotelov izraz 'energeia' – dejanskost je actualita. Zbrano bivanje je božansko, ker sovpadata um in 'najvišja' realnost. Nasproti tematizaciji uma nekateri poudarjajo neumnost oz. norost. Marmion je zbral zbornik razprav o izvoru in pojavnih oblikah neumnosti. Podobna je Rotterdamskijevi Hvalnici norosti.
			
Ogorevc (2023) nam v odstira vpogled v nove nezemeljske razsežnosti bivanja in v raznovrst na življenja zunaj našega planeta. To je že ksenoglosija na medplanetarni ravni. Ogorevc skuša obe strani spraviti. Tudi Hawkins opozarja na plitvine našega časa. Že vse dosedanje civilizacije so stagnirale in propadle in tudi naši ne kaže kaj bolje.  Postavimo se na stran blagostanja, da še sami ne bomo pospeševali negativnih tendenc. 

Učenec gnostičnih misterijev se mora torej učiti čedalje večje budnosti. Ni dovolj, da pozorno spremlja dogodke v svojem okolju; jasno mora zaznavati tudi dogajanje v sebi. A le z očmi duha zmore duša ločiti, kaj ji daje svetlobo in kaj ne. Ob prvem koraku na pot odrešitve, ko iskalec najde šolo misterijev in se posredno sreča z vedo univerzalnega bratstva, v sebi nedvomno začuti tisto, po čemer je dolgo hrepenel. Toda prvi korak še ni doseženi cilj, kakor tudi prvi bežen pogled na sveti gral še ni stanje, ko lahko kandidat z rokami in vsem bitjem daruje iz te svete posode. Pred učencem se razpira še velik del poti.
Le z očmi duha zmore duša ugotovi, kaj ji daje svetlobo in kaj ne. Ob prvem koraku na pot odrešitve, ko iskalec najde šolo misterijev in se posredno sreča z vedo univerzalnega bratstva, v sebi nedvomno začuti tisto, po čemer je hrepenel. Prvi korak še ni doseženi cilj in prvi bežen pogled na večpomenski sveti gral še ni stanje, ko lahko adept z vsem bitjem daruje iz te svete posode. 
Če spoznamo svoje najgloblje bistvo, ne sledimo le ukazom drugih. Ustvarjamo novo vizijo življenja, ki nam  pomaga premagati zakoreninjena prepričanja. Sem sodi čiščenje drevesnih korenin. Naučimo se nekaterih osnovnih tehnik, kako preseči omejevalne vedenjske vzorce in prepričanja in se tako pripraviti na zahtevnejšo in učinkovitejšo tehnologijo (avatar). Tako lažje uresničujemo vizije in v sebi prebujamo občutek dejanskega življenja. Zanj ne bi smelo biti nikoli prepozno. Te metode so usmerjene tudi proti skrajnostim egocentrizma in narcisizma. 
Jäger (2005) se je kot kristjan, primerjalni religiolog in mistik z orientalskega področja zavze mal za izpraznjenje zavesti. Vsak delec je val in vsak val je sestavina morja odprtih možnosti. Religije 21. stoletja naj bi to upoštevale. Ideja o poslednji sodbi se mu zdi zastarela, ker ne odloča o nas Bog. Duhovno smo večni, naravno pa je, da se bojimo smrti. O pomenu mistike se pri nas premalo govori. A ne poznamo le mistikinje Katarine Sienske, ampak tudi sloven sko mistikinjo Magdaleno Gornik (1835.1897). V letih 1620-31 je redovnica Maria iz Agrede v Španiji poročala o številnih prekooceanskih potovanjih v Latinsko Ameriko, čeprav ni zapustila samostana. V 'izkustvi ekstaze' se je pogovarjala s tedanjimi Indijanci in jih učila o naukih Jezusa Kristusa v svojem španskem jeziku, Indijanci pa so razumeli v njihovem jeziku. Ko so tja prispeli krščanski misijonarji, so Indijanci že ta nauk poznali, tako da so  lahko krstili celo pleme. Tako so 'potrdili' njena potovanja', njo pa so razglasili za mistikinjo. Med drugo svetovno vojno je podoba Pija preprečila zaveznikom da bi bombardirali nemške položaje v mestu Giovanni Rotondo.  Če nekdo prične z nekim izumom, mu sledijo vsi člani skupine, kar razlagamo t.im. Sheldrakovimi morfogenetskimi polji. 
Ob napakah nismo čustveno nevtralni, se emocionalno vznemirjamo. A naj bom vsaj jaz kot da sem že na cilju. Vmesno stanje je molitev. V kvantnem jeziku je občutek  ključ. Ne vemo, kako razumevajoče je bilo razumevanja Maxa Webra. V stanju ničelne zavesti in vsega, kar uči havajska metoda bi prišel na božansko raven in da so molitve že uslišane. Sočutje (sozvenenje, sinergija) nas povezuje. Pozabimo prositi za darove v božjem imenu iskreno brez prikritega motiva.   Tudi Braden piše v stilu desne in leve polovice možganov. Opisuje nena vadne znanstvene eksperimente, ki demantirajo dosedanje razmišljanje o realnosti. Človek je v bistvu imaginarno bitje s premično mejo med racionalnim in domišljijskim. 

Genetiki in kvantni fiziki ta polja, ki jih s svojim biopoljem ustvarjamo vsa živa bitja, imenujejo morfološka ali morfogenetska polja. To so polja, ki jih ustvarjajo  misli in dejanja nas samih in vseh naših prednikov. Gre v bistvu za vsezapis. Ta polja so med seboj v nenehni soodvisnosti in sodelovanju. Britanski znanstvenik Rupert Sheldrake je skupaj z genetiki in kvantnimi fiziki raziskoval princip medsebojnega delovanja morfogenetskih polj  in prišel do ugotovitve, da v naravi deluje princip neverjetnih slučajev, ki ga je imenoval akavzalna koincidenca.  Shaldrake ugotavlja, da materija v določenem morfogenetskem polju stremi k resonanci z elektro-magnetnim valovanjem v tem polju. Zato npr. naša DNK pod lubjem sibirske cedre stremi k resonanci z elektromagnetnim delovanjem sibirske cedre. Naše telo, katerega del (nohti in lasje) so v absolutno čistem polju sibirske tajge, to valovanje zazna, ker se informacija prenaša po kromosomih, ne glede na prostorsko in časovno oddaljenost! 
Osnova zapisa našega organizma je kromosom. Informacija je v kromosomu zapisana v obliki veččlene holografske kode, ki odraža prostorsko in časovno strukturo organizma. Biofotoni – svetlobno sevanje kromosoma v njem zapisujejo informacijo o stanju organizma v danem trenutku in jo primerjajo z informacijo, ki je bila prisotna v prejšnjem trenutku. Če obstaja razlika (ki je stalno prisotna), potem se aktivirajo korekcijski mehanizmi. 
 V naravi in družbi je veliko medsebojno prepletajočih se morfogenetskih polj. To je tako, kot če si predstavljamo na tisoče radijskih in televizijskih valov, ki hkrati obstajajo v etru. Če želimo poslušati točno določeno radijsko postajo, sprejemnik naravnamo na izbrano frekven co in poslušamo izbran program. Naša dvojna vijačnica deluje kot antena, ki se lahko v morfogenetskih poljih kot radijski aparat naravna na določeno frekvenco.
Tako kot foton ob stiku z mrežnico sproži vidni živčni signal, tako tudi vsaka naša celica reagira na posamezne kvante, pri čemer ni pomembna niti fizična prisotnost, še manj pa čas. Kvantni procesi vplivajo na delovanje možganov. Naš organizem reagira na občutke in misli, ki jih nastajajo v možganih. V bistvu pa ne gre za nekaj, kar ima izvor v človeku samem, ampak le za reakcijo na informacijska polja (zemeljsko elektro-magnetno polje, geomorfo loška polja in telepatske učinke) ali na kvantne procese, ki prihajajo od zunaj. Košček našega nohta in naših las v sibirski tajgi, je izpostavljen energijam, ki so v popolni harmoniji z naravo in kozmosom. Tam je vse tako kot mora biti, kot je vedno bilo in kot je prav. Zato gre v tem primeru za povezavo s čistim informacijskim poljem.  To polje hrani zapis in informacijo vsakega živega bitja, ki s čustvi, občutji in delovanjem povratno deluje na ta polja in jih s tem nenehno obnavlja. Zavestno in namerno spreminjanje lastnega informacijskih polj sproži pri človeku določene duševne in telesne reakcije. Spreminjanje s pomočjo frekvenc čistega vse zapisa sibirske tajge, pa sproži proces »popravljanja« nepravilnega polja in homeostazo s čistim poljem.
Poleg metafizičnega obstaja tudi kozmični spomin narave in celotnega vesolja. Presenetljivo je, da vse v vesolju nastaja na določen način prav zaradi univerzalnega spomina, ki pomni, kako so že v preteklosti nastajale. Tudi ponašanja živih bitij temelji na tem. Naše navade se sčasoma spreminjali, atomi. Celice  in organizmi tvorijo morfična polja, ki jih obdajajo. Materija izhaja iz teh polj s spominom. To jim omogoča, da podobne reči iz spomina vplivajo na druge podobne reči v smislu morfične resonance. Polja se razvijajo in so podobna prejšnjim. Npr. nova vrsta kristala na začetku še nima svojega polja. Ko se nek kristal sintetizira povsod po svetu, bi moral proces sintetizacije postajati vedno lažji ravno zaradi resonance morfičnega polja. Z vsako ponovitvijo se spomin krepi. Predpostavljamo,  da se zaradi morfične resonance človeška znanja in veščine ohranjajo in tako omogočajo lažje učenje novim generacijam. Človeški možgani  omogočajo povezave med nami in vezavo med nami in spomini shranjenem v morfičnem polju. Idejo morfičnih polj lahko razširimo na socialne navade in rituale. Ljudje radi delamo stvari na način, ki se je vedno uporabljal in je globoko vtisnjen v polje. Samo ponavljanje dejanj na isti način nas povezuje z ljudmi, ki so to počeli v preteklosti in s tem ohranja preteklost. Celotne skupine živali se vedejo kot eno bitje obdano s takim poljem. Na ustvarjalnost lahko pogledamo z dveh vidikov od zgoraj navzdol ali od spodaj navzgor. Oba vidika sta nezadostna, zato ju je bolje gledati kot unijo obeh. V vseh religijah se pojavlja takšna unija npr. yin in yang. Sama narava je potemtakem definirana kot sistem razvijajočih se navad. Ugotovitvam Ruperta Shaldraka so sledili eksperimenti na živalske vrste. Gre za biotehnologijo  prenosov naravnih pogojev energijskega dihanja (rasti in razvoja) planeta Zemlje. V okolici kristalov, ki jih uporablja kot medij, da se ojačuje morfogenetsko polje (kot referenca je služilo morfogenetsko polje sibirske cedre), ki je v moderni znanosti nosilec informacije in s tem osnova za vse procese na tem planetu. Hologrami so večji kot mi. Huebl se na Shadraka navezuje zaradi pojma koherentne resonance. 
Naši možgani so hologramski informacijski center. Rumi je v tem duhu pisal, da naj se prelije kaplja mojega znanja v tvoj ocean. Bolje si je predstavljati, da smo del rešitve kot del problema. Čim več je molivcev za mir, mirnejši je svet. treba je vztrajati pri intenci, dokler ni izpolnjena. V tem smislu 'vera gore premika'.  Naše ciljne želje so v molitvah že sprejete v rezultatu, ker smo mi že v njem. Sprejmimo naše stanje kot uresničeno.  Nebesa in zemlja se v judovski tradiciji sporazumevata med seboj. Prostor pomeni tukaj in tam, čas pa takrat in zdaj. Tam in takrat sta povezana s sedaj in tukaj. Smo vedno vsepovsodni. Hopiji poznajo samo sedanje dogajanje. V jeziku Hopijev se dogaja več valov-valalata. S svojimi sedanjimi odločitvami lahko spreminjamo tudi preteklost. Film Vrnitev v prihodnost (režiser Robert Zemeckis, 2018) pripoveduje o najstniku Martyju McFlyju, ki po nesreči potuje v leto 1955 (30 let v preteklost). Njegov nori prijatelj znanstvenik Doc Brown je namreč vozilo spremenil v časovni stroj. Marty v preteklosti spozna svoja (bodoča) starša, njegova mami se vanj celo zaljubi … Martyja čaka polno nalog, da se bosta starša sploh poročila, poiskati pa mora Browna prepričati, da je potovanje skozi čas mogoče. Film pokaže, da smo obenem ogledalo in obraz v njem. Film se sprašuje, kako vesoljska matrika govori z nami. Ali znamo prebrati njena sporočila?  Ljudje z različnih dežel in krajev imajo enake univerzalne strahove. Med prve spada ločitev in zapuščenost. 
Aramejska molitev naslavlja našega očeta z 'žareči. Ti svetiš znotraj in zunaj nas. celo tema sije, ko se spomnimo.' Ta molitev prežema vse, kar smo in naš svet. izhaja iz božanske matrike našega DNK. 2. strah pomeni nizko samopodobo. 3. strah se nanaša na predajo in zaupanje. Smo se pripravljani odpovedati svojemu nižjemu jazu v imenu nečesa večjega in boljšega? Priznajmo si, da ti strahovi niso nujni del naše resnice. Zares občutimo varnost, mir in ljubezen, ki nam pripadajo. 5 starodavnih ogledal je- odsev trenutka, odsev sodb trenutka, odsev izgub, odpovedi, odvzema, 4. odsev naše temne noči in 5. odsev sočutja. Ad 1. negativni odsev trenutka lahko pozdravimo takoj (enako misli Linda Schubert za dogodek).   Ad 2. ne zavedamo se sodb o drugih in se lahko o drugih pogosto motimo. Potrebno je zdravljenje tega, kar nas najbolj moti. Pustiti, da vse to zbledi do nepomembnosti in blagoslovimo namesto da bi se maščevali. Ad 3. ohranjajmo sočutje, da ne izgubljamo drugih vrednot zlasti ljubezni. Ad 4. pri drugih najdemo lahko nekaj, kar smo pri sebi izgubili.     
3.1 Odnos med zavedanjem in mišljenjem  

Gre za medsebojni odnos med zavedanjem mišljenja in mišljenjem zavedanja. Petitcollinova se sprašuje, kako razmišljati manj in bolje. Zanjo to pomeni samonadzor nad individualno hipersenzitivnostjo. Nekatere ljudi vse moti. Ne morejo se notranje umiriti. Verjetno bi ti rabili več meditacije in manj neproduktivnega premlevanja. Nekateri bralci jo osebno sprašujejo, kaj jim storiti. Tem tudi v novejši izdaji osebno odgovarja v pismih.  Dotakne se tudi vloge spomina ki nas uči o tem, kje smo že kdaj zašli. 

Razmišljanje potrebujemo, da lahko razumemo našo vlogo v družbi, ki ima drugačne (ne)vrednote kot jih imamo sami. Zdi se, da smo kontemplativci precej na robu. Glavni tok dogajanja je vendarle usmerjen na zunanje učinke.  

Kosova (2015) razcveta zavest v pogovoru. Filozofi so že konec 19. stoletja začutili dekaden co civilizacije in jo želeli vitalizirati. Frankl je pisal o volji do smisla. Sta dve vrsti praznine, tista, ki nastane z izgubo spomina in tista, ki jo dosežemo s čuječnostjo. Pri prvi gre za strah pred praznino, druga pa nas rešuje nepotrebnega balasta. Človek se ne more razvijati brez Boga. Ne more napredovati, če obenem vsaj navidez ne nazaduje, vsaj v toliko, da prevzema in ohranja pozitivne strani tradicije. Brez tega ni kontinuitete zgodovine. Nasilno ukinjanje se maščuje. To se je pokazalo pri francoski, ruski, jugoslovanski, kitajski revoluciji.  

Razvijajmo sposobnost za obvladovanje situacij, kjer je treba govoriti spontano – od javnega nastopanja in odgovarjanja v intervjuju do navezovanja stika z neznanci s ključnimi strategijami predavatelja na Stanfordu, osebnega trenerja in gostitelja priljubljenega gesla  Think Fast, Talk Smart. 

Marsikoga je strah, ko naj bi svoje ideje povedati drugim kot da za to nismo usposobljeni, Strokovnjaki za javno nastopanje nam pomagajo na podlagi izkušenj z osredotočanjem na načrtovano komunikacijo. Večina naše poklicne in osebne komunikacije poteka v situacijah, v katerih govorimo spontano. Smo brez priprave, v zadregi in brez besed. Matt Abrahams (2024) opisuje konkretne spretnosti, ki celo najbolj prestrašenim govorcem pomagajo do uspeha, kadar morajo improvizirati z besedami. Predstavi znanstveno podprte strategije za obvladovanje tesnobe, za odzivanje na razpolože nje v prostoru in predstavljanje vsebine tako, da je jedrnata, relevantna, prepričljiva in primerna za pomnenje. Izhaja iz zgodb svojih strank in študentov ter prikaže najboljše prakse, ki nam pomagajo odgovarjati na vprašanja po predstavitvi, zmagovati na pogovorih za službo, dati učinkovito povratno informacijo, klepetati, se opravičiti za spodrsljaje. Ne smemo, biti perfekcionisti zasužnjeni s svojo slabo samopodobo.   

Matt Abrahams navaja naslednjih 6 korakov izvedbe: 1. umiriti se, izstopiti iz okvirov, 3. pozornost do alternativ nega mišljenja, poslušajmo, strukturirajmo svojo spontanost, 6. fokusirajmo se na bistveno. V 2. delu nas avtor uči 1. pogumnega klepeta, 2. zdravice, 3. poskus prepričanja, 4, zmagujmo pri odgovorih, 5. podati povratno informaciji, 6. se opravičiti za spodrsljaje. Avtor ne pritegne vloge inovativnega, raziskovalnega spomina in ne navaja različnih vrst mišljenje. Za starejše so vedno bolj aktualni pogrebni govori, ki jim avtor ne posveča pozornosti.  Če ne obvladamo nepredvidenih situacij, bomo raje zbežali kot se v njih borili. Da ne bi odklonilno čustveno, kognitivno in vedenjsko reagirali, moramo biti čuječi zavedni, da lahko te simptome spremenimo. 

Abrahams (2024) priporoča globoko dihanje za vsak dan. Boljši je nepopoln, povprečen nastop kot nikakršen. Če hočemo spregovoriti, moramo tvegati napake, spodrsljaje, dolgčas Zamislimo si pogovore in ne nastope.  Zapišimo si to, kar hočemo povedati namesto pomne nja na pamet.  Pogosto je pogoj našega strahu prenizka samozavest. Prožna miselnost izhaja iz fluidne inteligence. Smo blizu toka- flow. Na tak način se hitreje učimo iz svojih napak.  Celo modrost je možno navezati na improvizacije. Boljša kot napaka je ponovno prevzeti nadzor samega sebe. Potrebno je iti naprej namesto premlevati za nazaj. Iščimo dobro v slabem  
        
Novoveška predstava vsemogočnosti in vsenavzočnosti dela je omogočila velik razvoj industrijskega proizvodnega dela po eni strani in iluzij propadlih socialističnih revolucij na drugi. Komunistični cilj je bil 'vsak po svojih zmožnostih dela, vsakemu po njegovih potrebah. 'Juriši na nebo' so prišli v zgodovinske učbenike in muzeje zgodovine, prišli pa so tudi v naše individualno in kolektivno nezavedno področje. Iz njega pa občasno privrejo kot travme, nostalgije, frustracije pa tudi nepozabni spomini herojskega obdobja naše mladosti. Parola je bila 'delu čast in oblast', kajti 'vsako delo je častno'. Vendar se je pokazalo, da je politično-reprezentančno in umsko delo bolj častno kot manualno delo. V starogrškem in rimskem obdobju so ju šteli med svobodne, prostočasne dejavnosti  (gr. schole, lat. otium), medtem ko je bilo manuelno delo le napor (gr. ponos, lat. negotium). 

Usoda človeškega dela je tudi v prihodnosti negotova. Grozi mu tehnokratizem robotizacije, birokratizacija podatkoslovja, uravnilovka UTD-ja, kar je celo odprava mezd nega dela, prisila brezdelja, ki pomeni deprivacijo človekovih bistvenih sposobnosti, redukcija na tele-delo, dela na daljavo kot soodvisnice učenja na daljavo. Seveda se avtorica tega članka, Méda, ne bi strinjala s tem, da nas po Andersu vzgajajo kar tehnične naprave, sicer ne bi zavzemala za primat ekologije.  

Takšna opozorila o posledicah epidemioloških ukrepov za otroke in mladostnike so v pretek lih dneh dosegla javnost. Iz službe za otroško psihiatrijo na Pediatrični kliniki so sporočili, da so po poskusu samomora hospitalizirali trideset odstotkov več srednješolcev kot v primerlji vem obdobju iz preteklih let. V epidemiji deluje paradoks: tisto, kar koristi družbi, ni koristno za posameznika. Če bolnike s covidom rešuješ smrti, se nekdo, ki nima covida, ubije sam ali pa ga (počasi) ubija nekdo iz njegove družine, s katero je zaprt med štirimi stenami. Ali tedaj prevladuje kultura smrti, ne pa kultura življenja? Pri tem morda niti ne moremo govoriti o umetnosti enega in drugega. Po časopisih je vse polno zgodovinskih reminiscenc, kako so ljudje reagirali v krizah. Škoda je, da Erikson osebnostnih kriz ni povezoval z družbenimi krizami. To bi težko napravil na kratko. 

Sinergija (iz Grške besede synergos, συνεργός, ki pomeni delati skupaj) se nanaša na pojav, ko dva ali več povzročiteljev oziroma vplivov, ki delujejo skupaj, ustvari efekt, ki je večji od efekta, ki bi ga napovedali, če poznamo samo efekte posameznih povzročiteljev ali vplivov. Pogosto (vendar ne vedno) je napoved vsota vplivov, ki bi jih generiral vsak vpliv posebej. Nasprotje sinergije je antagonizem, anomija. Wikipedija opredeljuje sinergijo še kot pozitivne medsebojne vplive, dinamično stanje in celovitost (ang. emergency) Dr. Beovićeva meni, da se svet sooča sindemijo. Sedaj in tukaj ne gre le za pandemijo. Ker hkrati s covidom 19 nastaja še za veliko drugih problemov, - slabše zdravljenje druge bolezni in še vse psihične težave. Gre za več epidemij skupaj, kar označuje izraz sindemija kot večje breme bolezni. Sedaj razumemo, zakaj se uporablja izraz austerity za stisko, težavo.

Za kritičnega misleca niso potrebne samo znanje in spretnosti, ampak tudi vrsta značajskih vrlin. Samostojno, ustvarjalno, večstransko mišljenje je večdimenzionalno po Vesterju; je argumentirano in kritično mišljenje in je gotovo pomemben dejavnik dialoga. Zato pa ni kritičnega dialoga med enosmernimi, pristranskimi in nesamostojnimi misleci, ker ti ne rešujejo konfliktov in kulturnega boja. Pogosto mislimo preveč poenostavljeno, da bi se tega zavedali. Zato se celo v znanosti težko uveljavlja kompleksno mišljenje, ki ima v igri več hipotez in morda nasprotnih hipotez in ne bi potrjevali ali zavračali samo ene. Zato tako zlahka prodirajo na dan t, im. teorije zarote.

Na romanju smo se najprej  ustavili v Čenakolu (it. Cenacolo, lat. Coenaculum), kjer smo poslušali predavanje teologa Mirca Agerde, si ogledali jaslice na prostem in poljubljali dišeči križ. V darovani sveti maši patra Leopolda v tamkajšnji Cerkvi (Chiesa di San Martino) smo začutili, da Božje srce utripa z nami in za nas. V isti Cerkvi se je Marija opredelila 'jaz sem kraljica ljubezni. Če se boste ljubili, boste blizu Očetu. Ljubite in boste ljubljeni. (Trpin, 2011, I). Marija se je prikazovala kot živa v različnih krajih in pustila veliko sporočil, ki so zbrana v knjigi Marija kliče (1984-2005). V avtobusu smo poslušali nekatere odlomke iz te knjige. Gre za odreševanje človeštva pred zlom, ki mu preti. Marija nas roti, da naj bomo čistega srca, da naj poslušamo in oznanjamo njena sporočila vsem drugim, ki so odpadli od Boga ali pa imajo samo šibko vero. Opogumlja nas za oznanjevanje in pričevanje. Ljubi nas in nas opozarja, da naj tudi mi ljubimo njo in Sveto trojico.  Marija nam s svojimi številnimi čudovitimi nagovori vabi k sodelovanju in v preprostem jeziku predaja božjo milost in usmiljenje za vse. Resnično se Marija na različnih krajih in sporočilih izkazuje kot »zvezda nove evangelizacije« (Benedikt XVI., 2012) 

Napotki
- Vse znanje, ki ga potrebujemo za življenje in ustvarjalnost  je že  globoko  v nas, ker smo na najvišji  ravni  zavesti  popolni. Umetnost je najti takšno odločitev, ki je v skladu s tem znanjem.
- Ločiti je treba pozitivne in negativne sile, misli. Opazujte in odstranjujte negativne misli, čustva-frustracije, občutke nemoči, privzgojen kompleks manjvrednosti, projekcije, konflikte, (pasivnost, povprečnost, anonimnost, letargijo-utrujenost,  sklicevanje na  druge, parcializacija), ki nam izčrpavajo energijo in  s  tem tudi napačne vzorce obnašanja.  
-  Skozi nas bo iz višjega jaza-boga začelo teči znanje in  pozitivna  energija, če bomo znali poslušati svoj duhovni jaz,  vest. Kako razlikovati glas boga od drugih glasov? 
- Analiza in preseganje slabe kvalitete in kaosa naj potekata  na individualni, posebno-nacionalni in na občečloveški-ravni.
- Uspeh je rezultat odločnosti in koncentracije!
- Povečajte samozaupanje s sprostitvijo in z nenehnim  ponavljanjem  pozitivnih  avtosugestij.  Odprite srce  za  višja  nihanja- energijo.
-  Oblikujte si predstavo o človeku, ki stalno uspeva. Poraz  nas ne  more ustaviti, če imamo iniciativo za prave cilje!  Kadarkoli odnehamo, je to prezgodaj. Vztrajajte do konca, ker je Kristus  z vami. Vadite se v velikem pričakovanju čudežev in vsega  najbolj-šega.
-  Verjemimo,  da smo večji in močnejši od tistega, kar se nam lahko pripeti in celo od (svojih) projektov. 

Erich Anton Paul von Däniken, švicarski publicist, (roj. 14. april 1935) je avtor sporočil o stikih starih kultur z Nezemljani. Trdi  da so ti stiki odločilno vplivali na nastanek civilizacije, začeli tehnološki razvoj človeštva ali sprožili razne religije. Ogorevc je našel dovolj virov o Nezemljanih, da se mu je knjiga kar sama pisala. Za vse pisce o nezemeljskih posredovanjih je značilno nezaupanje, da bi se človek v samolastni evoluciji razvil tako visoko. Dokumentira jo tujo pomoč. Avtokratski vladarji so običajno zlorabljali mite za lastno promocijo. Tudi Baden poudarja, da ostanejo dokazi nevidni, dokler ne spremenimo svoje perspektive pogleda. Tako so tudi južnoameriški Indijanci opazili evropske ladje šele na drug način. Ali nas bo tudi svetovna noč prisilila, da bomo videli dan in pekel, da bomo spoznali raj kot pri Danteju. Gradnja egipčanskih piramid je še danes uganka. Tudi  mi smo delno podobni računalnikom po možganski programski opremi. Delno se sami obnavljajo.  Z evolucijo je težko razložiti kvantne skoke v njih. Ali res kvantiteta že sama privede do nove kvalitete? Tudi zemljani čutimo potrebe po osvajanju tujih planetov v vesolju. To je ob nizko razviti tehnologiji težko dokazati. Bojimo se že razvoja t. i. umetne inteligence, da ne bi bila v čem boljša od naše. Kdor napravi prvi korak napačno, je malo verjetno, da bodo naslednji pravilni. Hindujski sistem kozmičnih ciklusov se je začel pred 4 milijoni let. Ogorevc domneva, da so prišli na Zemljo s planeta Nibiruja oz. X in so nas vzgojili za homo sapiensa – vedoče bitje. Gre za sile, energije, polja,  Ta planet kroži na 3600 let oddaljenosti od Zemlje. Njegovi prebivalci so baje Anunaki, 

Ogorevc (2023) navaja pretežno okultne vsebine, ki niso priznane v uradni znanosti. Daje nasvete celo bioterapevtom. Ponaša se kot osvoboditelj, ki reši vsakogar, ki mu brezpogojno zaupa. Je kot Platonov svobodnjak v Platonovi votlini (v 7. knjiga o Državi).  Njegov nazor je blizu panteizma. Tak bog je vsepovsod v naravi. Ti Anunaki so naš planet kolonizirali, ker so nas le tako lahko dvignili na višjo raven homo sapiensa. Na ta način so dobili nadzor nad razvojem. Še danes se da ljudi  hitro zasužnjiti. Kot vidimo se tudi Putin poslužuje metod šigajlovščine oz. orvelosvščine, ki pomeni zniževanje jezikovne-kulturne ravni  prebivalcev. Nezemeljski potomci imajo pri nas prilagoditvene težave. V bistvu priobčuje sumerske zapise o tujih bitjih. V tej točki vidi Ogorevc svojo vlogo, da jih ločuje od nas prepoznava njihovo tipologijo in jim na svoj prvotno šamanski način 'pomaga'.  Svoje uspehe opisuje prek pisem zahval klientov njemu. 

Ogorevčeva (2023) specifična terapevtska metoda je 'os sveta oz. axis (trans)mundi'. Njen potek izvedbe opisuje na straneh 453-455. sloni na ljubeči predanosti, ki jo širimo v prostor. Izraz transmundi sem dopolnil, ker smo v svetu, a nismo od tega sveta. Ogorevc se v tej knjigi s posmrtnim življenjem ne ukvarja. Poteka od uma do srca in se od tam širi v valovih na vse strani neba in zemlje. Energijo pošilja v središče zemlje. Toliko časa vztrajajmo v toku reke, da odplakne vse blokade v nas.  Raven naše energije lahko dvigujemo na več načinov: z obiskom lepih krajev, z ukazom 'dvigni se',  po metodah meditacije. Opisuje tudi načine vstopanja v svoja prejšnja življenja vključno s svojimi nekdanjimi otroškimi leti. Gabriele se zavzema za zdravljenje z meditacijami. Za uspeh sta potrebni potrpežljivost in nenehna predanost Bogu. Usmerja nas k jutranjim eteričnim močem. Sklicuje se na aktivira nje 7ih čaker. Drugi avtorji nam povedo, kako duh deluje v vsaki čakri posebej. Pomaga že zahvaljevanje telesnim celicam. Tončka ima težave zaradi povečanega in zmanjšanega delovanja ščitnice, jaz pa zaradi želodčnih sokov.  

Ogorevc šteje dosedanja znanstvena spoznanja, svoje izkustvene refleksije pojavov naših travm in konfliktov in praktične nasvete bioterapevtom in bralcem – laikom za nikoli dokon čano zgodbo. Tudi Bradenova in njegova božanska matrika lahko dobi še višjo podobo. Ogorevc še ni napisal zadnje knjige. Vsa stališča je še enkrat preveril in nekatera dal v preven tivno presojo naključnim znancem. Opisal je tudi tiste primere, v katerih ni uspel. Misli, da bi sčasoma vsak že sam rešil svoje travme, če ne prej pa v enem naslednjih življenj. Terapevt lahko to pospeši, vendar pa se tudi sam izpostavlja. Pozna primere, ko bioterapevt še sam nima razrešenih travm. Zato meni, da je terapevtski poklic nevaren, ker nekateri v želji po pomoči drugim tudi sami zbolijo in umrejo. 

Vesolje je zanj največji kvantni hologram, ki se sestoji iz zakonitosti fraktalov. Vsak mikro delec izraža že celotno sliko oz. makro implicitni red. Vsak dan izvemo o njegovem delovanju kaj novega, kar je dokazovanje po delih kar so vedeli že v Vedah. Meni, da ima zavest (inteligenco po Maxu Planku). Življenje ni omejeno na naš planet glede na milijarde galaksij. Laszlo veliki hologram izenačuje s tem, kar so v sanskrtu imenovali akaša – vseobsežno (umfassende pri Jaspersu). Dolgo časa je to veljalo za eter kot peti element neskončne neomejenosti, ki obsega vse štiri kot so ogenj, voda, zemlja in zrak. Univerzalno informacijsko polje je alokalno. Fraktali pa so lokalni. 

Ogorevc (2023, 490-497) se posveča tudi razlagi egregorja. Egregore oz. egregor prihaja iz francoščine égrégore in še prej iz  starogrškega izraza egrerios  'buden') označuje ezoterič ni koncept, ki predstavlja duhovno ali miselno obliko. Ta pomeni kolektivne misli in čustva skupine posameznikov. Morda bi na ta način lahko razumeli vlogo kolektivno nezavednega pri Jungu. Pribram meni, da so možgani hologram, v katerem vsaka celica vsebuje spomin. To se preslika v telesu in celo na ušesih, jeziku in na spolnih organih. Naloga terapevta je, da 'zdravi' prvi odtis v spominu, kar pomeni začetno travmo.  Naše telo najbolje deluje kot uravnotežen integriran in koherenten hologram. Zato nas uči tudi pravilno  dihati in meditirati. Astrologi so sposobni zaznavati subtilne energije planetov.  Sposobnost prilagajanja na nove izzive se z leti zmanjšuje ne le zaradi slabšega metabolizma ampak tudi zato., ker 'plačujemo ceno za pretekle napake'. Zato je treba napraviti 'korake nazaj, da bi lahko šli naprej'. To delamo tudi s pomoćjo zdravnika, terapevta ali farmacevta oz. alternativnih zdravilcev.  

Harari in Aurobindo zastopata novega človeka kot homo deus, kar je za Ogorevca pretirano. A tudi on kot Walsch pozna božanski stadij čiste zavesti. Njena podlaga je eutymia, ki sopomenka euritmije. Nekoč naj bi tudi zemljani zmogli vesoljske polete in na ta način prispevali h komunikacijsko-kulturnim izmenjavi. Baje je obiskov vesoljcev več kot si jih priznamo. Po Ogorevcu so ti 'vsiljivci' tudi v nas. Sami se jih lahko poskušamo osvoboditi. Na začetku nam pomagajo že molitve in afirmacije. Ne vemo, ali nas bodo ti neznanci odvrnili od samouničenja ali pa bodo to samo opazovali. Gre za destruktivne sile temne noči duše. Tehnološko sicer napredujemo, sicer pa se zdi, da moralno nazadujemo. Če ne bomo sledili umetni inteligenci, bomo ostali na robu preživetja. Nekateri se imajo za preveč, drugi pa za premalo sposobne. Zavzema se za to, da dane situacije sprejemamo (ne da bi se morali z vsem strinjati), da si ne bi nakopali še novih travm. Ve, da se obstoječe travme iz otroštva, ki jih telo hrani v celičnem spominu rade v podobnih situacijah ponovijo, zato zbolimo in navsezadnje celo umremo. 

Glede na to, da nam na starost bolje funkcionira kristaliziranja inteligenca kot fluidna, se sprašujem, katero inteligenco uveljavljam pri šahu. Še največ se naučim z metodo  poskusov in zmot. Tako postopno pridem do najbolj ugodne inačice za mojo vojsko. Že večkrat sem na ta način sforsiral vsaj remi. Kadar sem domneval, da sem že dobljen, sem izgubil.   Delno je primerljivo z življenjem. Eksperimentiraš z zdravili in načini ravnanja. Še vedno se da kaj spremeniti. Na starost je rehabilitacija za kakšno okvaro daljša.   

Brezpogojno ljubezen razume v smislu nenavezanosti na materialne in duhovne dobrine. Vztrajajmo pri reševanju neprijetnih situacij tudi od znotraj, ne da bi hedonistično bežali od njih.   Ogorevc ve, da psihoterapija ne more uspeti, če en partner hodi na terapijo samo zaradi drugega ali pa se bioterapevt postavlja le na stran enega od obeh.  Takšen primer sta imela tudi Kenny in Matejka. Večina parov se njunih nezavednih programov in travm ne zaveda.   
   
Človek bi se moral zadovoljiti z lastnim prehranjevanjem, sicer je ujetnik manire vzeti, da imaš.  Knjiga (2015) Resnice in zmote o holesterolu nam razloži, kako je mogoče, da živila, ki ne vsebujejo holesterola (npr. kruh in margarina), dvigujejo holesterol? Kako je mogoče, da imajo tisti, ki uživajo ocvirke, maslo in polnomastno mleko, manj težav z ožiljem od tistih, ki izbirajo živila s čim manj holesterola in nasičenih maščob? Zakaj prisilno zniževanje holesterola z zdravili pri številnih ljudeh spremljajo težave z mišicami, impotenca, razdražlji vost, depresija, izguba spomina, …? Kaj so normalne vrednosti holesterola, če se meje 'normalnega' spreminjajo vsakih nekaj let in se od države do države razlikujejo?

Vsi navedeni paradoksi so nastali zgolj zato, ker smo slepo verjeli nekaterim mitom o zdravih in škodljivih živilih. Če si zares želite zagotoviti optimalno količino in kakovost holesterola za zdravo ožilje, živčevje in možgane, spoznajte resnice in zmote o holesterolu. Avtorja nam povesta tudi, kako je holesterol povezan z delovanjem ščitnice, imunskega sistema, reproduk tivnih organov, splošnim počutjem, zdravo nosečnostjo, razvojem otrok, … 
 
Razlage strahov nam pomagajo, da jih razumemo, na pa še, če jih ne razrešujemo. Vsak rabi drugačen individualen pristop. Poznamo hipnoterapijo, kognitivno terapijo, desenzibilizacijo na osnovi imaginarnih vaj, vaje NLP. Veliko strahov je nastalo že v preteklih življenjih osebe. Morda je treba osebi strahove dovoliti preden se sama zares ne odloči, da jih da odpraviti. Ne vemo, kakšne so energetsko-informacijske strukture določenih strahov, ki so dolgoročno škodljivi. Ko jih v meditaciji spoznamo, jih lahko odpravimo.  
Ames (2004, 178) pripoveduje zgodbo, v kateri satan v podobi volka grozi božjemu jagnjetu, da ga bo požrl, vendar ga ta prežene z ukazom 'poberi se satan'. Ames nam pokaže, kako posluša in upošteva to, kar mu Jezus govori. Ogorevc (2023) realizira verovanje, da lahko gore premika. Je primer za to, da bomo sami še več naredili kot On.  Tako bo sledil, če mu bo po morfogenetskem polju enak.   Ugotavlja, da postane naša neporabljena energija destruktiv na, ko se obrne vase. Verjamem da naša podzavest vnaprej ve, kaj se bo zgodilo, če najdem primere. Kot Bethova tudi Ogorevc ve, da se pravičništvo ne obnese. Ne smemo moralistično obsojati drugih. Zato se pokesajmo, četudi je kdo prizadel nas. z molitvijo, prošnjo o(d)pušča mo negativne vzorce iz podzavesti. Zastopa spravo v brezpogojni ljubezni. Obojestransko razreševanje konflikta je sprava. Ta manjka tudi pri politiki priznanja povojnih pobojev pri nas. Imamo veliko slabih politikov, ki so ogledalo nas samih. Zanj bi morali bodoči politiki obiskovati tečaje usposabljanja, da ne bi delali preveč napak.    

Minka Gantar (2022) je napisala lep slavospev avri čaker. Energija 'ki oz. či' zažari z njeno pomočjo v polni svetlobi, v mavrici prelestnih barv v nas in okrog nas.  Imamo božansko moč anatomijo, ki deluje popolnoma uravnoteženo, kadar smo zdravi.  Zažari v lepoti brezpogojne ljubezni. Naša duša je večno mlada. Potujemo po (notranjemu) zemljevidu sveta, da bi srečali sami sebe. Seveda to ni mogoče, če imamo prenizko samopodobo, ker se marsičesa bojimo. Zato raje navdihnimo  svoje celice naj bodo vedno zdrave. Poslušajo in ubogajo nas. Zahva ljujmo se jim za delovanje naše bio-tehnologjje. Ta odslikava naše misli, besede in dejanja. Nenehno se čistimo blokad in to na ravni vsake čakre posebej. Napisala je pravi slavospev dovoljenjem za popolnost zdravja in bogastvo ljubezni. Dovoljujem si občutiti mir, povabiti v življenje vse, kar me podpira in odstraniti vse, kar me ovira, občutiti najgloblja odlična čustva. Zaveda se svoje božanske moči in se pogumno razcveta. Zaveda se svoje božanske moči in je pripravljena slediti resnici. V tem prostranstvu pohval in zahval pri Minki kar pozabimo, na kateri strani berila, pri kateri čakri in v katerem svojem časovnem obdobju življenja smo. Na to nas sama opozarja, ko se navezuje na prejšnje ali bodoče strani. Ko premagamo vse blokade celo iz prejšnjih življenj, smo v Dantejevem brezčasnem raju. Uživamo najprimernejšo hrano in pijačo  za naše morebitne težave, ljubimo sami sebe in svet. Odpirajo se nam nove priložnosti za naše še speče zmožnosti. Svoj vir svetlobe širi na vse strani sveta. Njene afirmacije so že meditacije in mutacije. So mantre uspehov. Sem v sozvočju svetov, vesolje se odziva na moje veselje. Zaupa procesu življenja. Pesem moje duše, mojih celic telesa sproži harmonijo vesolja, njegove holograme in fraktale. Podobno kot Jezus odžene Satana, si tudi mi povejmo – jaz sem moč popolne zaščite, sem tempelj čistega miru. Sem ščit božje ljubezni (ibidem, 239).   
Zemljevid čaker pokaže naslednje: temeljna čakra izraža naša osnovna prepričanja, spolna čakra pomeni svobodo svetih moči, popkovna čakra je nosilec lastne vrednosti, solarni pleksus je center samozavedanja, srčna čakra je veličastni center ljubezni in sočutja, z grleno čakra duša izraža svojo resnico, tretje oko je center božanske lepote, kronska čakra nas povezuje z Bogom, zlati plamen pa je center veličastnih možnosti. Srčno čakro blokirajo razni strahovi.  Prosimo Boga, da nas osvobodi neravnotežij na vseh ravneh, občutimo, kako se osvobajamo bolečin, bolezni, pomanjkanja, žalosti. Zavedamo se svoje veličine.  Nered-Čeba šek (2024, 53-55) nam v okviru sodelovanje z našo dušo kot  edine prave poti predstavlja delovanje 11ih čaker. Winkler Drole Aleksandra (2024) pa nam predstavlja 8 nevidnih božanskih darov.   Pretok energije poteka na fizični, emocionalni in mentalni ravni, ker smo psiho-fiziološka in duševno - duhovna bitja.   
Vaclav Smil (2023) nas navdihuje za delovanje v smeri boljše prihodnosti. Razumemo resnico o globalizaciji in proizvodnji. Poučimo se o mehanizmih delovanja sveta in pridobivamo novo zakladnico znanja za razumevanje, kako so vsi elementi sveta povezani. Zanimivo je, da nas Ogorevc s podobnim namenom sooča z nami samimi.  Ponavljajmo si 'vsi deli mojega telesa in duše se polnijo z zdravilno božansko svetlobo'. Sklenitev prstov usmerimo na področje glave. Ponavljajmo afirmacijo ' Svobodno izražam svoje svete moči'. Izbral sem si Tončko, da bom z njo predelal karmično diagnozo. Začela sva pri Darji, nadaljujeva sama v upokojitvi. Tudi Mira pozna preprosto havajsko metodo 'ho onopono' – hvala, oprosti, ljubim te. 

Že antična modrost je poudarjala pomen čiščenja telesa. Po stari kitajski medicini to, česar ne izločimo z urinom in blatom, izločamo z dihanjem in česar ne z dihanjem, izločamo skozi kožo. In če ne skozi kožo, umremo.  Danes smo našli povezavo  med delovanjem črevesja, kože in pljuč. Kreme za kožo lahko ovirajo izločanje skozi kožo. Minka Gantar (2022, 243) navaja meditacijo: 'skozi mene božja svetloba in zdravi vsako mojo celico. Jo pomlajuje in povečuje izražanje božje ljubezni v njej, vnaša mir in jo polni z radostjo. Jaz sem LUČ, gledam skozi LUČ, živim LUČ, širim LUČ, ker se zavedam, da sem LUČ'. V nas nastajata novo nebo in nova zemlja. Na straneh 244-247 navaja Minka tudi meditacijo Rebeke Pristan na čiščenje korenin družinskega debla. V mislih se pogovorimo s svojim očetom in mamo in nato še z dedkom in babico in tako razumemo, zakaj nismo od njih prejeli toliko ljubezni kot smo želeli. razumemo, zakaj nam je niso mogli dati in obenem čutimo, da nas podpirajo. Po neki indijski legendi so ljudje začeli zlorabljati svojo božansko naravo, zato so se bogovi strinjali, da jo bodo skrili v srce, ker jo tam ljudje ne bodo iskali.  
 
Vsi organi, ki so povezani s srčno čakro se hranijo z radostjo, veseljem ki ga občutimo in z žalostjo, če smo žalostni. Govorimo o tem, kar nas duši. da ne bo prizadeta ščitnica. Str. 335 ponavljanje zvoka 'ohm' prinaša več duhovne moči.  Ustvarjalna energija se izraža kot strast in navdih. Izhaja iz epifize, ki je povezana z drugimi čakrami in dobro razvita pomeni dobro počutje. Za Minko obstaja več ravni radosti. Prva nas zaradi serotonina polni z občutkom miru in  spokojnosti, druga pa zaradi dopamina pomeni evforijo vznesenosti - navdušenja. Do serotonna pridemo z več gibanja in več spanja. Pri tem se navezuje na Dispenzovo delo Postanite brezmejni. Verjetno bi našli podobne informacije tudi v Placebo ste vi, kar sledi tudi iz naukov mnogih duhovednikov.  Kar je za hindujce Šiva, je za Slovane Živa in kristjane Marija. Prvo stopnjo energije predstavlja že objem gozda ali travnika, drugo pa naša namera. 3. stopnja je širitev valovanja energije na druge. Na vseh stopnjah ohranjamo stanje zavestne pozornosti. 'Atma namaste' pomeni 'pozdravljam dušo v tebi'. Že misel je molitev kot prošnja za rezultat. Zdravje je pogoj svobode, ker je notranji (implicitni) red pogoj zunanjega in ekspli citnega. Ko iskreno molimo, se v nas sprosti veliko bele božje zdravilne energije. vizualiziraj mo, da vzpostavljamo polje luči, ki prežene temo noči in nas ljubeče ohranja v polju veličast nih neskončnih (z)možnosti. Te prinašajo obilje na vseh ravneh 'zdravja, ljubezni in denarja' (Byrne). 9. center je nad glavo zlati pramen svetlobe. Stik z božanskim dosežemo, ko počis timo vse dosedanje strahove (iz prejšnjih življenj). Bog nam pokaže dosedanje pomanjkljivo sti in jih po Frančiškovi molitvi odpravlja. 

Minka Gantar si je izbrala boga atuma, ki naj bi bil začetnik stvarjenja. Očitno ne verjame v krščanskega vsemogočnega Boga. Ponavljajmo si 'jaz sem zavest višjih energij'. Upajmo si pogledati v temne strani svoje duše. To svetuje že Jung. Pri Lindi Schubert nas že Jezus očisti korenine družinskega debla, ne da bi se nam bilo treba zatekati v regresije naših preteklih življenj. Sicer razlikuje višji in nižji jaz, vendar ne dosledno. 
  
O temnih straneh iskalcev svetlobe' pa piše Debbie Ford (2002), ki se tudi nanj sklicuje. Fordova ve, da se svojih senc pogosto ne zavedamo, ker so zatrti deli v nas. nastali so z našim obrambnim mehanizmom potlačitve. Jung je o njih pisal pri negativnih straneh naših arhetipov. Fordovo ve, da jih je treba ljubeče sprejemati, če jih želimo prerasti. Minka je začela pisati razmišljanja o svojih izkušnjah,  ko se vrata družbe zaradi prve epidemije koronavirusa zaprle l. 2020. A vrata njene duše so se odprla, da so nastale zaporedne knjige o 'žurih'. Hvaležna je za krizo, ki jo je privedla do novih rezultatov.        

Svojo drugo knjigo skrivnosti imenuje Byrne (2023) 'nadaljevalni tečaj'. Uči nas, kako lahko zakon privlačnosti uporabimo na najpomembnejših področjih življenja kot so: medsebojni odnosi, zdravje in denarju. Izhaja iz uporabnosti 'zakona privlačnosti'. Z njim lahko dosežemo po poskusih in zmotah osebno zadovoljstvo, izpolnjujoče odnose, sijajno zdravje, bogastvo in uspeh. Svoje nasvete si je zamislila kot dopolnilo in ne kot nadomestilo za še bolj strokovne posvete s psihologom oz. terapevtom, zdravnikom ali finančnim svetovalcem. Navaja tudi zgodbe tistih, ki so si z njeni mi knjigami že pomagali. Je ena tistih avtoric, ki navdihnjena navdihuje druge in tako širi motiv 'ljubeče prijaznosti' v tem odtujenem svetu. Seveda ne moremo pričakovati popolne izvirnosti iz področja praktične psihologije, kjer najdemo že bogastvo strokovne literature.   Šele tedaj, ko občutimo bolečino, jo lahko pozdravimo. Enako velja za trpljenje zaradi travm. Seveda smo pogosto med rajem in peklom  Lewis (2005) si zastavlja krščanska vprašanja po bolečini, medtem ko jih Kosič (1995) odpravlja s predlogi praktičnih vaj. Pogosto je treba sprostiti mišice, da preneha. Daje tudi nasvete, kako premagati strah pred smrtjo. 
Rhonda Byrne razkriva skrivnost v zakonu privlačnosti. S tem se pridružuje zakoncema Hicks. Če hočemo dobiti vse, kar si želimo, moramo spremeniti svoje odnose, finančno stanje, zdravje, srečo, kariero in svoje celotno življenje. Moody (2023) je z metodo regresije klientom omogočil vpogled v njihova pretekla življenja. Ogorevc, Gantarjeva itd. nam pokažejo, kako to regresijo lahko izvedemo tudi sami. 

Ljudje se zaradi obrambnih mehanizmov 'projekcij' pogosto duševno ranimo, si marsikaj očitamo in se tako zapletemo v medsebojne konflikte. Nič ne pomagajo racionalizacije (kislo grozdje), analize, premlevanja. Treba je poiskati izvor travm in ga odpraviti. Sovražnika imej pod lastnim nadzorom in ne nasedaj skušnjavam, da te ne premaga.   
Celo kot filozofu mi niso pred očmi vse obstoječe teorije resnice. V wikipediji piše, da je najstarejša in mogoče intuitivno najbolj sprejemljiva teorija korespondenčna teorija, ki v skladnosti izjave z dejstvi (fr. vérité de fait). Kritiki vidijo v njej krožnost. Drugi pa menijo, da je pojem 'korespondence' prazen oz. nespameten. Zastopali naj bi jo empiristi. Pri Leibnizu je bila to verite de fait. Druga je razumska, interpretativna resnica (fr. vérité du raison). 
Naslednja znana teorija je koherenčna teorija, ki pomeni ujemanje z nosilci. Ta naj bi rešila težave korespondenčne teorije. Če resnica ne more biti sestavljena iz relacije med nosilci resnice in predmeti, ki sami po sebi niso nosilci resnice (kakor npr. 'dejstva'). Resnica je v medsebojnih odnosih med nosilci resnice, relacija vzajemne podpore med prepričanji posameznika ali skupnosti. Tisti, ki jo spodbijajo, menijo, da to vodi do nesprejemljivega relativizma resnice, saj so mnogi različni in medsebojno nezdružljivi sistemi lahko notranje popolnoma konsistentni, ker se podpirajo. Zagovorniki koherenčne teorije so krivi za zamenjavo med postavljanjem kriterija za resničnost nečesa (pravila za ocenjevanje resničnosti prepričanja) in ugotavljanjem, iz česa je resnica sestavljena.
Da bi se ti izognili ugovorom relativizma, so nekateri zagovorniki koherenčne teorije predla gali, da je ta pojem resnice regulativni ideal, ki je lahko uresničen samo v združeni in izpopolnjeni znanosti ne glede na delne sisteme prepričanj določene družbe. V tem se teorija prekriva z nekaterimi inačicami pragmatične teorije resnice (»kar je koristno, je resnično«), ki so jo zastopali Peirce, James in Dewey. Znamenje uspešne znanstvene teorije je, da nam s pomočjo napredka tehnike omogoča manipuliranje z naravo na nove načine. Nasprotniki so prepričani, da je ta spojitev resnice s koristnostjo pogubna, saj etika od nas zahteva, da iščemo resnico z vso poštenostjo tudi, če bi se njene posledice izkazale za škodljive za nas. včasih je neresnica koristna.
Omenjene teorije resnice lahko v primerjavi z deflacijsko teorijo imenujemo substantivne, ker razumejo resnico kot realno in kot pomembno lastnost predmetov. Vendar pa so zadnje čase deflacijske teorije postale precej popularne, najzgodnejši primer je redundančna teorija (njena poznejša inačica je prosentencialna? teorija resnice). Ta temelji na očitni ekvivalenci med izjavljanjem propozicije p in izjavljanjem, da je p resničen, vztraja, da ta resničnostni predikat »je resničen« obstaja samo zato, da vpliva na ekonomijo izraza ter da lahko to, kar je rečeno z njegovo pomočjo, načeloma povemo brez njega. Podobno videnje je, da ima resničnostni predikat performativno funkcijo, ki govorcem omogoča da izrazijo svoje strinjanje z ostalimi.
Hkrati z novim znanjem odkrivamo tudi neznanje. Kant je odgovarjal na vprašanje, kaj lahko vem. To je bila zanj resnica. V njegovem času se niso ukvarjali z vprašanjem falsifikacije npr. Popper. Sicer pa so se po resnici spraševali že prvi filozofi v antiki, tudi sofisti. Danes je glede na ugotovitve participativnega vesolja pomembno, ali se zavedamo svoje negativne in pozitivne udeležbe v dogajanjih po svetu.   
Sanaya Roman & Packer Duane (2020) pišeta o pomenu kanaliziranja. Nekoč smo temu postopku rekli 'medijska prevodnost', ki adepta napravi dostopnega za vplive vnebovzetih  duhovnih mojstrov. Nekateri avtorji mednje uvrščajo tudi Jezusa. Vendar je Jezus samostojen posrednik božje volje za svoje vernike. Občutek imam, da mojstre iščejo tisti, ki Jezusov nauk premalo poznajo ali pa ga celo zavračajo. Sam spremljam tudi njihove prispevke zato, da primerjam njihove t. im. posodobitve, kar sicer delajo tudi v nekaterih cerkvah, zlasti v protestantskih. Zaradi pridobivanja osebnih izkušenj verovanja je treba vedno znova prouče vati razodeto resnico.  Nekaterim se zdijo druge duhovnosti nekakšne bližnjice, kar pa vodi  v razočaranja.  

Christopher Nolan v filmu Medzvezdje načenja več tem kot so očetovstvo, čas, možnost adaptacija na pusto, bolno Zemljo, kakršna bo verjetna v prihodnosti in možnost človekovega osvajanja vesolja. Hčeri knjige nekontrolirano padajo iz omare kar kaže na možno prisotnost duhov v hiši. Menda stoji za tem njen oče, ki komunicira z njo iz druge dimenzije časa. Coo per išče za človeštvo nek drug planet, na katerem bi se naselilo. To je soodvisno s Heidegg rovim iskanjem domovanja v četverju sveta. Rdeča nit Nolanovih filmskih pripovedi je apokalipsa. Posnel je tudi film o Oppenheimerji, ker je bil to zanj najpomembnejši fizik, ker je človeštvu 'dal' orožje uničenja. Temeljna izkušnja je čas, v katerem živimo. Prav tako nam lahko spolzi izpod nadzora umetna inteligenca.  Boris A. Novak se v Pričevanjih sprašuje, kdo je kriv za krivice tega sveta. Krivi smo vsi tisti, ki bi lahko kaj popravili. 

Velike in majhne ambicije se 'začnejo in končajo na Zemlji, ki nas hrani' (Baković 2024). V Ezopovih basnih je tudi povest o Murnu in mravljah. Tisti, ki so nevestno izbrali igranje na murnove gosli, na koncu poginejo brez hrane. Pridne mravlje pa so poleti zbirale hrano, da so bile preskrbljene pozimi, 

Ogorevc je prepričan, da smo v skupnosti celo z nezemljani, ker so že v nas.   vendar pa niti skupnost niti individualna avtoriteta vodje nista bili nikoli samoumevni. Vedno so bili v njej tudi boji, odpori, upori, revolucije in restavracije, napredki in nazadovanja. Ključno je sprejemati 'tujce'. Niso vsi že kar 'grešni kozli'. Zanimivo je, da je Jezus izbiral za svoje učence šibe značaja, ki so zlahka podlegli skušnjavam, a so se dali podučiti. Na ta način je pridobival množice. Kompleksnost življenja je treba razumeti kar se da enostavno, da nas kaj ne zasvoji.    

Večina duhovednikov od bralcev preveč pričakuje. Običajno ne gremo dovolj dolgo dovolj globoko.  Kot pove Wilber že najmanjša motnja lahko podre najvišjo stavbo. Doletijo nas (ne)predvidljive spremembe. Pri nekaterih lahko ugotovimo 'vzrok' in ga odpravimo, pri drugih pa ne. Kaj je resnica, je v tem svetu še odprto vprašanje. Duhovni voditelji so hvaležni za svoje dosežke soavtorjem in klientom, ki so jim poslali povratne informacije o tem, kako so jih njihovi nasveti pomagali. Na ta način dosegajo sozvenenje z nami in nas z njimi. Zanimivo je, da smo še najmanj to prakticirali na tečajih NLP.  Skupnost je začetek in konec posameznika, njegov ponos in sramotno znamenje, sožitje in spori, itd. zato je edinost (katoliških) cerkva še danes problem. Vedno znova se učimo poslušnosti in ponižnosti v modrosti. Lahko je reči 'živi in pusti živeti drugim' a kako težko je to izvajati.    

Kako je možno razviti sveti odnos z življenjem? Dostopnost do (dez)informacij nam zaradi možnosti upravljanja z našimi mislimi (uma) in čustev (telesa) tudi skozi meditacije in t. im. kočije (ang. coaching) dajejo veliko odgovornost, da jih ne zlorabljamo v našo škodo in v škodo drugih. Videti je, da po eni strani prehiter razvoj tehnologije in dostopnost do specifič nih informacij na drugi strani, ustvarja prostor priložnosti za dobro uporabo in zlorabo. To pomeni, da se je treba bolj kot doslej zavedati posledic svojih dejanj. Starodavna ljudstva so svoje védenje in modrost ohranjala v zelo ozkem krogu ljudi, ki so živeli odgovorno in na to tudi opozarjali. Seveda pa je bila možnost zlorab manjša.  

Tantra deluje na podlagi osnovnega razumevanja, da je vse božansko. Pa vendar smo tukaj v stanju pozabljivosti kot v igri, v kateri smo pozabili svojo pravo naravo in zamenjali vloge, ki jih igramo. Zaradi teh vlog, teh zmotnih identitet, smo med seboj navidezno ločeni, kar pogojuje izolacijo, osamljenost, tekmovalnost, obsojanje, sovraštvo … Seznam bi bil lahko še daljši. Tantra nas opomni, da to ni resnično: smo eno v stanju pozabljivosti. V resnici smo vsi vidiki Božanskega kozmosa. Podobno kot sončni žarki so ti žarki dejansko neločljivi od tega sonca. Temeljni vzrok trpljenja je, da smo v neravnotežju oz. razdvojeni. Če želimo vse častili kot sveto, občutimo vse kot žarke enega samega božanskega sonca. Izolacija vodi v depresije, bolezni in samomore 

Z ljubeznijo drug do drugega se spominjamo, kdo smo. Vsakdanji dogodek spremenimo v obred. Odličen primer za to je taoistični čajni obred. Dejanje pitja čaja počastimo kot sveto dejanje. Tudi vsak prostor spremenimo v tempelj, če ga ne vidimo le kot uporabnega, ampak mu dopustimo, da postane sveti prostor. Pri tantri se spalnica pogosto spremeni v tempelj ljubezni.  Intimno razmerje pogosto obravnavamo kot božansko srečanje. Seveda v odnosu še vedno nastopijo trenutki, ko morate biti praktični in postaviti hrano na mizo ali odpeljati otroke v šolo, toda poleg tega si je treba vzeti čas in narediti prostor za čaščenje svetega. Sai Baba pozna naslednjih 9 poti predanosti: 1. poslušanje zgodb o Bogu, 2. opevanje božjega imena, 3. spominjanje Boga, 4. služenje svetemu, 5. spoštovanje življenja, 6. čaščenje, 7. predanost, 8. sklepanje prijateljstev, 9. predanost sebstvu. Ljubeča prijaznost, modrost in služenje Bogu pomenijo, da razlika med jaz in ti izginja.  

Redno namenjajmo določen čas temu dejanju, da postane naš sveti čas npr. z 20 minutno meditacijo ali molitvijo na dan sedimo  v kontemplativni drži in občasno še daljši vadbi npr. v skupini. To je edini način, da v življenje vnesemo več božanskosti, globine in smisla. Francoski pater Vanier (1996) meni, da je skupnost 'kraj odpuščanja in praznovanja'.   

Izberimo svoj ljubezenski tempelj bodisi tako, da imamo doma poseben predel, ki je posvečen namenu uporabe za naš tempelj, ali pa ga ustvarimo sproti pred vsakim izvajanjem posebej. Nekateri združijo oboje s trajnim oltarjem v sobi in prižiganjem sveč in/ali s prižiganjem kadil pred obredi, da bi tempelj funkcioniral v naši praksi. Lahko smo tako ustvarjalni, da uporabi mo določene barve, tkanine, slike, kristale in/ali kipe, ki nas navdihujejo oz. navdajajo z občutkom svetega. Zavedajmo se tega dviga iz vsakdanje običajnega. Oltar je lahko zgolj ena sveča na mizi ali kaminski polici.

Če želimo dati svojemu svetemu prostoru tantrični priokus, lahko dodamo ustrezno sliko ali kip npr. jabjum, kjer bog in boginja, Šiva in Šakti, sedita v objemu. Jab-jum je položaj ljubljenja, kjer ženska sedi v naročju moškega. Oba pokončno združeno sedita. To je tantrična kombinacija ljubljenja in meditacije. Jab-jum se uporablja zlasti v tibetanski tantri. Zelo mogočno se skriva v postavljanju slike ali kipa bogov in boginj med združitvijo na oltar: spolni akt postavljamo na božansko mesto. Spolno združitev dvigamo iz nečesa nečistega in sramotnega in jo premestimo v globine svetega.

Posvetiti nekaj pomeni, da to podarjamo Božanskemu oz. Bogu. To je prav tako način, da pritegnemo blagoslove in povabimo prisotnost Milosti. Tantriki pogosto s prostori posvečajo  celotno dejanje ljubljenja. Podarjanje svojih prostorov in dejanj najvišji zavesti je način izbire, da delujemo iz resničnega jaza in ne iz ega. Posvetitev lahko opravimo s svojimi besedami, ker je  najpomembneje, da imamo v stanju predanosti odprto srce. Darovanje Božanskemu vadimo lahko preprosto krščansko. Sedimo v svojem ljubezenskem templju, sklenimo roke v položaj molitve in recimo: »Ta prostor darujem najvišji, božanski zavesti in vanj vabim čisto prisotnost. Naj bo to stanje zavesti blagoslovljeno.« Čutimo prostor okrog sebe in občutimo, kako ga polni čista prisotnost. Ko se tako počutimo izpolnjeni, namenimo še poklon Sveti trojici ljubeče ljubljeni ljubezni. Naš prostor je postal s tem blagoslovljen, blažen in božanski.

Sanaya Roman in Duane Packer (2020) nam predstavljata svoja duhovna vodnika  Orina in DaBena in pokažeta, da lahko vsakdo kanalizira in se tako zavestno povezuje s svojim duhovnim vodnikom in višjim jazom, kar vodi do izjemnih rezultatov. Priznam, da mi je njun pristop tuj in ga zato ne bom več nadalje navajal. Precej njunih ugotovitev je že v drugih duhovnih praksah.    

V dobi obzirnosti naj (stari) starši skrbimo, da bo otrokom lepo in ne zgolj za njihovo uboglji vost. Ta prelom je za obe strani težak, ker ne vključuje empatije in razumevanja različnih pogojev. Gre za možnost upoštevanja predlogov, če se drugi stranki zdijo smiselni. Vsak premik preizkušamo na lastni koži, ne glede na to, kakšna izkustva so naši predniki že imeli. Tysson na zgodovinskih prelomnicah po 30 let pokaže, da že družbene spremembe pogojujejo medgeneracijske nesporazume zaradi težavnosti prilagajanja, ki je hitro dojeto kot travmatič no vsiljevanje. Tysson pokaže, da ima vesolje že samo dovolj sredstev, da nas ubije.  Sama potrpežljivost ni bila nikoli dovolj, saj že od začetka zgodovine beležimo uporništvo ne le Adama in Eve, ampak tudi Prometeja, Antigone itd. ne glede na to, kdo je vladar. Malokdo razume, da je vzgoja lepega vedenja do drugih pomeni tudi obvladovanje svoje zle narave. Odrasle privlačijo ljudje, ki so podobni tistim iz otroštva. Šele sčasoma opazimo nasprotje in izključevanje med zunanjim in notranjim jazom oz. dušo. Če ni prepozno za naše zdravje, to lahko privede do mrtvila ali ločitve. Guy nam pokaže spoštovanje drobnih dejanj, ki so prav tako dobra kot zgodovinske zasluge in poklicna dela, kar je težko tistim, ki smo navajeni velikih dosežkov. Matejki je ob njegovih ne-delih celo bolje. Pa ne gre za kontemplativnost, gre preprosto za boljšo priložnost samo-izražanja in s tem usklajevanja interesov. Monogam nost je dober okvir za to, da drugemu privoščimo najboljše. 

Botton hvali monogamijo kot znak duševnega in telesnega zdravja. Vsak človek dela napake, ki jih drugi zlahka odkrije, vendar nas takšna nepopolnost ne bi smela onesrečevati, če smo  modri. Z nekom tretjim ne moremo zaobiti svojih in tujih pomanjkljivosti. Ljubezen pomeni, da znaš obvladati samega sebe. Po novem naj bi par ostal skupaj le toliko časa, dokler ju rutina ne ubija. Na straneh 238-239 Botton (2022) na kratko razloži teorijo navezanosti, ki se je razvila v 50. letih 20. stoletja. Bowlby razlikuje med tesnobno in izogibajočo navezanostjo. Slednja obžaluje, da nima z drugo osebo intimnih odnosov. Mislim, da sem se sam dolgo časa izogibal bližini z žensko, čeprav sem jo želel. Ta Gordijski vozel sem počasi prerezal šele s Tončko.  Večina klientov se izogiba na tak način. Vse se začne z drobnimi ponižanji in razočaranji. Prav Kenny kot zet ni prav igral svoj prav. Vedel se je patriarhalno in ni prenesel njene dominacije.  Gre za to, da je ljubezen veščina, ki se jo da naučiti. Žal nagon uspeha ne pusti dovolj prostora za osebno ravnotežje. V tem mnogi zgrešijo. Dolgo časa traja, da postanemo prizanesljivi do njih, sebe ali partnerja. že pred poroko naj bi se vprašali, kakšno trpljenje smo voljni prenašati s to osebo. Predvsem moramo sami ljubiti ne da bi povračilno pričakovali 'biti ljubljen'.   Kot pri Bottonu se je tudi pri Sanji Rozman pokazala zakonska zveza večji problem kot je bila videti na začetku. Začela je proučevati terapevtsko teorijo in prakso, ki jo je sčasoma tudi sama vodila. 

Razlikujemo 3 vrste demokracije kot so 1. parlamentarna, 2. ljudsko gibanje, 3. vztrajno delovanje novega političnega subjekta (Badiou). Revolucija ne pomeni le politične, ampak tudi globlje antropološke spremembe. Morda bo imela prihodnja generacija več težav s preživetjem kot naša. Mislim, da revolucije niso dobro raziskane s stališča kolektivno nezavednega. Morda protagonisti prehitro verjamejo v pravil nost svojih odločitev.  Kapitalizem ustvarja na eni strani bogastvo in nepravično revščino na drugi. Sočutna šola preoblikuje obstoječi družbeni red. v tem smislu je uporna. Industrija sreče, ki napravi trpljenje neproduktivno, je za mnoge še aktualna. Potem se tisti, ki niso dovolj uspešni, obtožujejo. Kapitalizem je uroboros – kača, ki grize svoj rep. Samoumevnosti ne rabijo kritičnega premisleka. Socializem javnega sektorja se vrača. Tudi škodljive informacije so na videz prijazne. Čemu se moramo tudi odreči. Zakaj sta pravičnost in prava svoboda onkraj podob?       

Za Vikija Grošlja je bilo branje pod vrhovi Himalaje najbolj priljubljena dejavnost. Zato naslovi svoj vtis 'Platon pod streho sveta'. S seboj je imel knjigo 'Platonovo maščevanje – politika v dobi ekologije', ki jo je napisal ameriški raziskovalec William Ophuls že l. 2011. V tem eseju izzivalno opisuje razvoj človeštva z vsemi napakami in stranpotmi, ki so najbolj množične prav danes v dobi 'energetskega preobilja', ki ga razmetavamo. S tem pehamo človeštvo v prepad.   
 
Slovenija naj zavzame jasna stališča do vprašanja vojne in miru, da je dialog med različno mislečimi potreben, vendar pa ne dialog gluhih, ki je utrujajoče neproduktiven. Očitno je možno zagovarjati tako vojno kot mir v Ukrajini ali kje drugje. Razumemo, da »je lažje narediti vojno, kot mir«, vendar pa vsak ve, da miru ni mogoče doseči brez pogajanj obeh sprtih strani, ki so pogosto dolgotrajna.  Netilci vojn ne vidijo boljše alternative zanje, ker igrajo samo na izid zmage. Biblijske alternative 'nastavitve še levega lica, če te kdo udari po desnem (Mt,39), je malokdaj izbrana kot pomembna. Mahatma Gandhi je izpeljal osamo svojitev Indije izpod britanskega kolonializma, čeprav se z njegovo metodo miroljubnega upora (satjagraha) niso vsi strinjali.  Ohranjanje miru terja  veliko mero potrpežljivosti in premišljenosti, sicer ne pride do proaktivnega delovanja namesto reaktivnega. Ni alternativ nega odločanja brez alternativnega mišljenja, kar pomeni celovitega, večstranskega razmišlja nja. Tega pa mnogi ne poznajo. Zato Rusi ne priznavajo obstoja Ukrajincev, Izraelci pa ne Palestincev.   

Opažamo, da današnjim politikom obstoječih velesil pogosto ni za mir, ker vodijo nekrofilno politiko oz. nekropolitiko (izraz Ahille Mhembe). Od tod izhajajo tudi pozivi na totalno vojno. Zdi se, da Gabrijelčičevi očitki našim mirovnikom izhajajo iz tega zanj še nerefletiranega področja. Nekrofilija je ravno nasprotna biofiiji, ki jo še zagovarja ekološka politika. Zdi se, da so njeni glasovi ob prevladi desnih strank v EU postali prešibki  Vprašanje je, ali je najno vejši vpad ukrajinskih sil na rusko ozemlje bližje »trajnemu miru«, ki ga predvideva Gabrijelčič ali »totalni vojni«, pred katero svari Rizman. Obe sprti strani v vojni smeta upati na mirovna  pogajanja. S tem se strinjata tudi proponent in oponent v njunih odgovorih, ne glede na to, kdo kaj zagovarja ali oporeka. Gabrijelčič je v tem primeru oponent mirovni kom, denimo, da zaradi realnosti vojne in utopičnosti miru. Vendar se za mir splača potruditi že zaradi preživetja otrok civilizacije. Na žrtve mater in otrok meri Rizmanov protivojni argument. 
Rizman naleti na enako vprašanja prave in napačne strani slovenske zgodovine kot nedavno Simoniti (Delo, 27. 7. 2024). Opozarja, da je to vprašanje zapleteno in da ne smemo posploši ti, da smo in bomo Slovenci vedno na pravi strani zgodovine. Enačenje prave strani z zahodno demokracijo, ZDA in Natom je vprašljivo, ker je NATO po njegovem že prešel iz defenzivne v ofenzivno vojaško organizacijo. Po Ruplu smo enakopraven del napredne in uspeš nega zahodne skupnosti, dejansko pa to ni tako jasno. Z ZDA bomo verjetno imeli po njihovih letošnjih volitvah še probleme zlasti, ko se bo izkazalo, da je bil Joe Biden zadnji predsednik, ki je povezovanje z EU štel za svojo prioriteto (Božo Cerar).. Slabo je, da EU nima samostoj ne varnostne politike, ker je odvisna od NATO pakta. Iz članka Boža Cerarja je razvidno, da bo takšno evropsko strategijo treba izpeljati, sicer bodo o nas odločali v drugje, npr. v Washingtonu, Pekingu, Moskvi. Pojem zahoda bi bilo že doslej treba  diferencirati na ameriški in evropski. Tudi Gabrijelčič, ki je svoja stališča zaradi intervencije Jurija Aurelija delno korigiral,  meni, da je treba v imenu svetovnega miru pokazati, da zaradi jedrskega orožja določena velesila ni nepremagljiva in si ne sme po mili volji prisvajati mejna področja. 
Kot je že večkrat poudaril ddr. Jože Krašovec, je mir predvsem božji dar. Podobno kot sveti Frančišek, tudi papež Frančišek neprestano moli za mir povsod tam, kjer divja vojna. Namesto posvečevanja vojne kot to delajo njeni protagonisti npr. ruska pravoslavna cerkev, je treba verjeti v svetost miru. Šele v tem smislu bi veljalo povojno geslo 'nikoli več vojne'. To pa je izvedljivo po usmeritvi rimskega generala Publiusa Vegecija 'če hočeš mir, se pripravi na vojno'. 
Stik z naravo mi daje občutek svobode. Po Rumiju naj se ne bojimo smrti, ker imamo poleg fizičnega še druga telesa. Na svetu kot na odru igra vsak udeleženec svojo predstavo. Čisti jaz se ne boji smrti. Ker je življenje skrivnost vsevednost ni mogoča.  Singh je želel naj se duša prebudi, se dvigne v kraljestvo večnega miru in blaženosti. Z meditacijo premagujemo smrt.   Spolno energijo je možno sublimirati v duhovno moč preobrazbe. Ljubezen duše je nemin ljiva. Z vsemi svojimi dejavnostmi človek stremi po ljubezni. Kdor ljubi, pozabi nase, zgori v njenem ognju. Tedaj vse razumemo. Ali si res vedno več ljudi prizadeva za osebnostni razvoj? Ostali bodo duhovno prebujeni v notranjo svetlobo, ki jo bodo izžarevali. 

Branje, ta priljubljena dejavnost človekovega notranjega dialoga, je pri mislecih od nekdaj veljalo za tvegano početje, ki človeku in družbi lahko hkrati koristi in škodi. Tako je tudi v današnjem času novih tehnologij, ko pisana beseda izgublja pomen. A branje ne more izumreti, saj je že od starega veka ključno za človekov razvoj, je prepričan Frank Furedi (2015). Zato mi je vsakoletni knjižni sejem v CD v Ljubljani prava poslastica.

Petitcollinova predlaga, da delamo manj in bolje. Ne zavedam se morebitnih iger moči in pomanjkanja IQ nekaterih. S tem podpisujem bianko čeke v odnosih. Kasandri je manjkalo sposobnost molka. V zadnjem času sem z ljudmi prijazen. Poznamo 4 življenjske položaje po transakcijski analizi Bluesteinove. Najbolje je, da sem jaz in ti O.K. to kaže na obojestransko spoštovanje. 

Giorgio  Agamben (2021) zelo eruditsko interpretira misli sodobnih filozofov in nas na ta način uči kompleksno misliti in prispeva v skupno zakladnico znanja.  Hote in nehote vsi ljudje tvorimo kolektivno sinenergijo – skupni temelj vsega človeštva, ki se nahaja na nešteto različnih nivojih in vibracijah. Vsak izmed nas ima mnogo različnih družinskih, prijateljskih, službenih vezi  Po njih potujejo naše misli, kakor kri po žilah.  Njegovo delo je preobširno, da bi ga lahko dopolnjevali.       

Agamben se loti tudi problema dela. Nekvalificirani delavci izgubljajo službe, ker njihova delovna mesta prevzemajo roboti. Prav to je eden od ključnih razlogov za porast skrajnih desničarskih ideologij v Evropi, za brexit in za izvolitev Trumpa. Delavci so se čez noč zavedeli, da nimajo več mesta v tem novem svetu, ker niso dovolj izobraženi, ker se niso rodili v pravem družbenem razredu – in zato kričijo od nemoči in jeze in volijo ljudi, kot je Donald Trump. Ti pa jim odgovarjajo: Razumem vas. Mislim na vas. In zagotovil vam bom delovna mesta.

Um je informacijsko polje, ki prepleta in povezuje vsako celico možganov in telesa. Naša prepričanja, čustva in misli tako komunicirajo in vplivajo na vsako celico v telesu. Vsaka naša misel ali čustvo, najsi bo tesnobno, samozavestno, dvomeče, napeto ali energično, je znano našemu celotnemu telesu, od vrha glave do palcev na nogi. Če želimo dvigniti svojo energijo, odpornost in uspešnost, se moramo najprej naučiti programirati svoj um. Da to naredimo, pa moramo razumeti moč svojih zavestnih in podzavestnih prepričanj.

Debbie Ford (2002) nam pojasnjuje, zakaj raje zavestno ali podzavestno prikrivamo in zanikamo svojo temno stran, kakor da bi si dovolili živeti svojo pristno naravo. Sram nas je slabosti, nemoči, strah nas je, da ne bi izgubili renomeja. Ford nam pove, da si je mogoče priznati in sprejeti tudi tako imenovane šibkosti, kajti izkaže se, da so prav te pomembne prikrite moči. Z navajanjem resničnih, navdihujočih življenjskih usod posameznikov in s praktičnimi vajami nam Debbie Ford v svoji knjigi nazorno pokaže, kako naj pomirimo svoje temne vzgibe, poiščemo darilo, ki ga ti skrivajo in obnovimo svojo celostnost.

Ko govorimo o zavesti, govorimo o zavestnem umu, o načinu, kako razmišljam, o načinu, kako doživljam, kako sprejemam, toda tudi vse tisto, kar me obkroža, sestavlja moje možga ne. Otroci Eskimov, ki odraščajo v igluju, se veliko bolje počutijo v okroglem prostoru, ne razmišljajo o vogalih in ravnih linijah tako, kot to počnemo mi. Možgani so, kot pravijo nekateri znanstveniki, v nenehnem dialogu z izkušnjami okolja in nas samih.

V več različnih lekcijah smo spoznavali značilnosti zavesti. Se še spominjamo, zakaj je razlikovanje nižje in višje zavesti tako pomembno ne le za religije, ampak tudi za večno filozofijo, nevrologijo, psihologijo,…? Zavesti ne moremo kvantitativno meriti. Francis Crick piše, da vsi vaši upi, vse sanje, vse ambicije niso nič drugega kot delovanje nevronov in kemičnih reakcij med njimi. Naši zgodovinsko, civilizacijsko kulturno pogojeni možgani so bistveni za zavest, kakršno imamo tukaj na Zemlji. Možganske strukture dajejo strukturo moji zavesti, zato je moja zavest drugačna od zavesti netopirja ali ribe.

4. Ljubo zdravje, krhka dobrina

Uglašeni (attuned) postanemo s sprejemanjem in ne s potlačitvijo neprijetnih vtisov. Huebl je tako na isti strani kot Walsch. Kozmičnost zavesti dosegamo v znanstvenih razpravah in meditativno.  Odprt odnos je boljši kot zaprt. Slaven je po svoji metodi zdravljenja travm npr. po holokavstu. Prej ko slej se moramo naučiti sprejeti darilo naših prednikov. Huebl udeležen cem njegovih tečajev pri tem pomaga.  Gre za obnavljajočo duhovno (regenerativno sinhro nizacijsko) prenovo. Ko so predniki mirni, smo tudi mi (Huebl, 2024, ibidem, 221). Preteklost  sinhroniziramo na kolektivni in individualni ravni s sedanjostjo 

Ali obstajajo poleg Hueblove še druge skupine za zdravljenje kolektivnih travm? Za začetek vsake navaja 'relacijsko koherenco'. V vsaki skupini je treba najti ravnotežje. Huebel razlikuje 6 valov 1. transpersonalna podpora, 2, občutenje odpora, nameravamo nežno vztrajati  3. pojavijo se intenzivnejša čustva, 4. nekateri postanejo prevodniki teh energij, 5. z udeleženci izvajamo trojno sinhroniziranje. V tem vidi Huebl (2024) dolg do prihodnjih generacij.  Dolo čeni zdravilni mehanizmi so že v nas in se terapevt nanje le opre.Te Hueblove izpostave imajo povezave tudi z Franckhovim uspešnim želenjem in s Kemptonovo radostno meditacijo.  Z vajo izžarevamo svetlobo prihodnosti. Smo heliotropni, ker se tako kot rastline obračamo k soncu. Avtor sledi Goethejevi devizi 'več svetlobe'. 

Huebl meni, da se z njegovimi metodami lahko zdravimo sami in s kolektivno kognitivno funkcijo (avto)sugestij (medsebojnih) vplivanj. Pomembno je opazovati sam proces oz. tok zavesti. Njenega pomena sem se začel zavedati, ko sem jo pred par dnevi ponoči po kapi postopno pridobival nazaj.  Ko sedita partnerja nasproti postane njegovo telo vodnik za dogajanje v našem telesu oz. obratno. Pri medsebojnem opazovanju dobimo gradivo za 'gradnjo nove hiše', zgradbe odnosov. To misel je nakazoval že Heidegger v svojem povojnem predavanju o arhitekturi  tudi Campanellovo 'mesto sonca' bi se dalo razumeti v tem duhu. V zadnjih letih s Tončko v naravi osrečujoče hodiva za soncem. drug v drugem postajava eno. Smo kot 'babuške' druga v drugi. Travme kažejo na pomanjkanje medsebojne ljubezni.  

Ne vemo, kaj lahko postanemo za druge, vemo pa, kaj smo postali. Ali občutimo, kako razpo loženje (nem. Stimmung) telesa orkestrira simfonijo zavesti?  Huebl (2024, 225) je prepričan, da premoremo evolucijsko samozdravilno, samouravnavajočo imunsko funkcijo. To je ideja, da smo placebo (po Dispenzi) mi sami kot samouresničena prerokba. To ima tudi negativno stran. Kot telo je lahko grožnja samemu sebi kolektivno nezavedno ali ves narod. Podnebne spremembe že in še bodo pogojevale neslutene migracije z različnih predelov sveta. Mi smo kaj hitro grožnje in ogroženi zaradi kompleksne kaotičnosti življenja. Tako bo ideja 'boja ali bega' še aktualna. 

Situacije v svetu postajajo vedno bolj kompleksne, grozljive in neobvladljive. Koherenco dosegamo intuitivno zaradi samouravnavanja pri zaznavanju nekoherentnosti. Huebl že več kot 10 let vodi različne skupine, ki bi jih bilo potrebno še več, ker je 'svet iz tira'. Čim bolj smo skladni, boljša je naša intuicija. »naj prebujeni stopamo po poti uglašenih odnosov in zdravilne, integrativne intuicije. Naj dozorevamo za novo zgodbo bivanja, postajanja, pripadanja drug drugemu. Opogumimo se za blestečo svetlobo ljubezni. Zavedajmo se, da smo že (vedno bili) celostni.« (Huebl, 252)   

Spor med Rusijo in Ukrajino sega že v obdobje pred Stalinovim gladomorom - izstradanjem Ukrajincev z lakoto l. 1933. Čim bolj smo dezinformirani, manj smo se sposobni modro odzivati.  Morda bo sčasoma zdravljenje psihičnih travm ustavno obvezno. Opazovanje stanja globalne družbe lahko postane izhodišče za določene oblike dialoškega učenja. Seveda hitro pridemo na rob svojih sposobnosti. Zaradi svetovnega spleta se zdimo sebi dobro informirani. Dejansko pa smo preobremenjeni z (dez)informacijami. Pri tem se spomnimo na selektivno nepozornost, da izpustimo na videz nepomembne informacije. Vadimo pa trojno sinhronizoranje s seboj, bližnjimi in daljnimi.   

Kot bitja svetlobe smo usklajeni. Svet bi bil lep, če bi k temu cilju dosledno sledili. Navsezadnje je bila to že razsvetljenjska ideja. Razsvetljenci so prisegali na razum, za nas pa je ta ideja celovita.  Vsi bi upoštevali kolektivno inteligenco, vse ustanove bi izkazovale uravnotežene skupnosti in odpornosti v smislu globalizacijske imunosti. Ljudje bi se morali empatično odzivati na potrebe drug drugega. Že staroselske skupnosti morajo zdraviti svoje travme. Dva se privlačita zaradi podobne travme oz. podobnih ran prednikov. Potlačene psihične vsebine postanejo naša usoda. Prisilno ponavljajoče izkustvo. Kakšen je 'božanski zakon'? s čiščenjem karme dosežemo prenos pozitivnih izkušenj na prihodnje generacije. Kako pretvoriti kolektivno trpljenje v ljubezen?   

Najenostavnejša definicija zdravja je, da nas nič ne boli. To je razlog za domnevo, da naši organi delujejo brezhibno. Naš priznani teolog, psiholog in filozof Anton Trstenjak je poznal človekove paradokse oz. nasprotja med končnim in neskončnim, dobrim in zlim,… Na ta način piše tudi o našem zdravju (Trstenjak, 1989, 280-292). Ve, da je človek tudi hrepenenj sko bitje. Nasprotja so zanj dobiti – izgubiti, zmagati – biti poražen, dobro – zlo, srečanje. Pogrešanje. Ve, da se nahajamo nekje vmes (zwischen pri Bubru). Naš odnos do zdravja naj   bi bil večstranski. Pravi, da ne utegnemo biti zdravi. Nočemo, ne znamo, ne smemo, ne zmoremo in moramo biti zdravi. O zdravi družbi je pisal Erich Fromm.  Zdrava družba je več kot vsota zdravih. To bi bila sočutna, sodelovalna, solidarnostna družba. Vendar pa družba ni v celoti zdrava, ker gre tudi za družbeno patologijo zaradi anomalij, ki so že na ravni posamezni kov. Zaradi deloholizma ne moremo, ne smemo in nočemo biti zdravi.  Jasno je, da posamez nik ne more biti vedno zdrav, ker mu sicer ne bi bilo treba umreti. Njegove bolezni so že načini umiranja. Zasvojeni smo lahko z različnimi mamili. Zaradi njih nismo zdravi. Danes so možna tudi začasna pomlajevanja, revitalizacije, regeneracije, ozdravljanja za tiste, ki naj bi bili zdravi.  Včasih ne znamo biti zdravi, če nismo ustrezno obveščeni o načinih zdravljenja in če ne znamo poslušati vzrokov svoje bolezni. Včasih se ne zavedamo, da ne moremo biti ustrezno obvešče ni, če ne odkrijemo vzrokov svoje bolezni. (ne)hote eksperimen tiramo s samimi seboj, zdravniki pa z nami. Zaradi družbenih in družinskih pritiskov distresa ne moremo biti zdravi. Zaradi pogojevanja participacije na sovražnih blokih, ki vodijo v smrt, ne smemo biti zdravi. Lorenz našteva 8 grehov. Aids je 9. civilizacijski greh, ki je nastal po Lorenzovem poročanju. Biti zdrav je kategorični imperativ človekovega dostojanstva in demokracije. Verjamemo, da posameznik, ki zna poskrbeti zase, zna tudi za druge.    

V številki Zdravje.net feb/mar 2024 številka 151 je precej poučnih informacij. Dentologinja Tina Fabjan prepričljivo govori o zdravju zob kot da bi bil zobozdravnik ob pravilni negi potreben le v izjemnih primerih.  Z ženo imava dolgoletne izkušnje pri Sandiju Trohi.  V Sensi 2024-6/7 je kar nekaj člankov o novih spoznanjih medsebojnih vplivov med možgani, črevesjem in kožo. 

Človek je nihajoče energijsko telo. Pozitivni žarki nas gradijo, negativni pa nam škodujejo. Ene sli druge prikličemo d dvojim razpoloženjem oz. jutranjim programom. Kdor ostaja le v materialnem svetu, je v kaosu. Visoke kozmične energije sprejemamo. Ko smo v harmoniji s samimi seboj. Recimo si 'jaz sem tišina' in se tako zavarujemo pred vsakim nemirom. Ker se prepuščam volji Boga, se ne bojim ničesar. Duh večnega Očeta je v vsaki celici mojega telesa. Tako se zavarujem pred vsako boleznijo.         

V človeškem telesu, naravnem telesu, delujejo moči narave kot zdravilne moči za človeka. Kako se lahko to zgodi na pravi način, pojasnjuje Gabriele (1990) s pobudami iz prakse in daje številna konkretna navodila, kaj naj delamo, ko smo bolni in ko smo zdravi. Človek je energijsko polje Duha. oslabljeno pripelje do bolezni. Pravilen način življenja in pozitivno mišljenje dajeta zdravje in duhovno čilost. Tedaj so moči naravi za nas zdravilne. Gabriele govori o pravilni uporabi božanskih eteričnih moči oda, ki prežemajo vse oblike življenja, o zgradbi eteričnega telesa in njegovem delovanju, o duši in zemeljskem telesu, o nagovarjanju eteričnih moči pri glavobolu in migreni, o ravnanju pred operacijami, o pomenu barv in tonov in o njihovem delovanju na dušo in človeka, o reakciji telesnih celic na negativne misli in na zdravila in še mnogo drugega. Izguba prave mere je tudi izguba prave namere. Zato smo se nekdaj učili racionalno postavljati cilje. Potem  sem to dopolnil še s čustvenimi vidiki odličnih čustev. Pozabljam na to obojestranskost, dokler je ne potrebujem. Seveda pa je dobro vedeti, kako dosegati višje vibracije, motivacije in učinke. Navsezadnje zato pišem ta esej.    

Firma Biostile objavlja pod rubriko Vaše zdravje, naša skrb. Katalog (farmacevtskih) izdelkov cel seznam preparatov, ki nam v tretjem življenjskem obdobju lahko pomagajo. Opisani so njihovi večstranski učinki. Naša presoja pa je, koliko so nam potrebni in ali smo pripravljeni na finančni strošek za preizkus njihovih učinkov na naše telo. Vsak izdelek nastane na osnovi proučenih zeliščnih učinkovin. Za Tončko sem preizkusil detox učinke tudi sam.     

Človeški genom je v grobih obrisih razkrit, čeprav bodo genetiki še odkrivali razlike med moškimi in ženskimi genomi. To naj bi verjetno tudi s pomočjo UI pomagalo odkrivati vzroke različnih bolezni in  jih tudi z zdravili odpravljati. DNK v genomu razkriva preteklost in prihodnost posameznika. Zato je pomembna pri odkrivanju vzrokov raka.

Dušan Keber (2023) zastopa interese pacientov. Vrednote zdravja se ne smejo reducirati na profit. To skuša vlada preprečiti z ločevanjem javnega in privatnega zdravstva  Za dobro delovanja zdravstva z ustreznimi pogoji pa se bori sindikat FIDES z dolgotrajno stavko v letu 2024 javnih zdravnikov. Za dobro sporazumevanje s pacien ti sta potrebni še empatija in sočutje. Potrebujemo javno in  privatno zdravstvo že zaradi dostopnosti. Vera zdravi pri sodelovanju Boga in zdravnika.

Peale navaja, da sta si besedi meditacija in medikacija blizu. Ve, da zaradi bolne duše zboli telo. Popolnoma se je treba prepustiti božji pomoči.  Najprej se sprostimo, potem zaupajmo v Boga pogumno upaj v gospoda in 2. 'vse zmorem v Njem, ki mi daje moč' (Flp 4,13). ker 'v njem živimo, se gibljemo in smo' (Apd, 17.28). Peale tako kot Murphy kliente bogati z biblijskimi izreki. Velik škoda nastaja, ker ljudje zaradi sekularizacije in liberalne individuali zacije ne verjamejo več duhovno moč vere.  Tudi sam je veliko molil za druge. To priporoča tudi nam. Implicitno  nam prinaša Sveto pismo že vse odgovore.        

Hayeva in zdravnica Schulzeva (2013) se strinjata v avtosugestivnem afirmativnem načinu zdravljenja. Od njiju izvemo, kako ponavljajoče afirmacije izboljšujejo našo fiziologijo in s tem tudi zdravje. Tokrat se poslužujeta sedmih čakrinih čustvenih središč (210-212). na straneh  210-217 pa je seznam nekaterih glavnih zdravstvenih težav, možmi vzrok zanje in najboljša rešitev, ki se nanaša na ljubezen do sebe. Dispenza, Zoharjeva in drugi. to imenujejo področje neomejenih kvantnih možnosti. Dogaja se nam tudi na videz nemogoče. Občasno  imam izpuščaje keratoz. Imam posebno kremo, kapo čez poletje in včasih tudi odstranitev na glavi. 

Naša družba je po eni strani že kar obsedena z zdravjem. To držo smo že imenovali salutokra tizem. Sicer pa ni slabo vsako napako ali poškodbo telesa sproti popravljati. Po svojih najboljših močeh se  trudimo slediti trendu: jemljemo prehranska dopolnila, vpisujemo se na tečaje joge, po tekočem traku spreminjamo diete, zapravljamo za genetsko testiranje, kujemo strategije za preprečevanje raka ali demence in iščemo medicinske nasvete ali komplemen tarne terapije za bolezni telesa, uma in duše. Pa vendar se zdravje ljudi na splošno slabša. Kaj se dogaja? Kako je mogoče razumeti, da smo v našem sodobnem svetu, na vrhuncu medicin ske domiselnosti in sofisticiranosti, priča vedno večji pojavnosti kroničnih telesnih bolezni in drugih zdravstvenih težav, denimo duševnih bolezni in zasvojenosti? In kako je mogoče – če vse to sploh opazimo –, da nam ne zvonijo vsi alarmni zvonci? In kako naj odkrijemo način preprečevanja in zdravljenja številnih bolezni, ki nas napadajo, tudi če pustimo ob strani akutne katastrofe, kakršna je pandemija covida-19? Gabor Maté pravi, da je kot zdravniku z več kot 30 letno prakso od dela na porodniškem oddelku do vodenja oddelka za paliativno nego vedno znova ugotavljal povezave med posameznikom in družbenimi ter čustvenimi konteksti.

Za vnetja dlesni v ustih Hayeva piše, da je to simptom 'nesposobnosti podpiranja lastnih odločitev'. Očitno sem bil doslej premalo odločen. To hibo je Virtuejeva pomagala pozdraviti pri klientki Suzette, ko je šlo za premik od maščevalnega k vse-ljubečemu Bogu. Zame pa ostaja vprašanje, kateri del mene se ne počuti kompetentnega za trdne odločitve.   

Po navdihih in nasvetih duhovednic se pomlajujemo. Doreen Virtue (2010) je znana duhovna zdraviteljica z angeli, Jezusom, Bogom. Med drugim je doštudirala filozofijo. Postala je navdih za mnoge, ki se duhovno prebujamo in želimo ozdraviti sebe in druge. Pomaga nam obuditi v vas skrite darove, kot sta zmožnost duhovnega zdravljenja in zmožnost uvida v preteklost, sedanjost in prihodnost.

Začutimo domačo frekvenco, ki deluje kot kompas sveta. Ko svojo dnevno nestanovitno osebno frekvenco naravnamo na to najpomembnejšo visokofrekvenčno energijo, postanemo srečni, usklajeni z namenom, da po 'zakonu privlačnosti' za najboljše, radost priteka k nam. Vsi imamo v sebi te čudovite vibracije za sozvočje valovanja, ki prinaša ljubezen duše, resnico, obilje in veselje. Žubori iz neznatnih 'kvantnih delcev', preplavlja celice in tkiva in zapolnjuje ves prostor okrog nas. Naša domača frekvenca je valovanje duše, ki jo izžareva telo. Po izkušnji doma je podobna izkušnji raja na Zemlji. Ko sozvenimo z njo, se počutimo tako čudovito in ljubeče, da se čudimo, kako smo sploh lahko kdaj živeli drugače. Ideje in odgovori, ki vrejo na dan iz domače frekvence, so vedno pravi, ker potrjujejo izraz naše duše. Pretresljivo je, da je mogoče domačo frekvenco izgubiti sredi vrtincev življenja, vendar jo znamo tudi pridobiti nazaj. 
Ketoni, ki so bili nekoč na slabem glasu, so sedaj na dobrem. Na starost bolj potrebujemo beljakovine kot ogljikove hidrate? Ketogenoza je, ko jetra iz molekul pri razgradnji maščob ustvarijo ketone, hranila ki se porabijo za energijo. Telo porablja zanje maščobe. Ketoni so veljali nekoč za odpadke.  

Za ta namen nam Peirce (2019) predlaga posebne meditativne vaje na straneh 245-246, 58-59, 91, 119, 138, 144-146, 168, 177, itd. Ponekod nam zastavlja vprašanja, da ozavestimo razlike med nižjimi in višjimi vibracijami. Tehnike, ki jih prinaša Peice (2019), nam pomagajo uspeti v nastajajoči novi energijski realnosti. Peircina uspešnica nas uči novih dinamik energije, časa in intuicije. Uči nas pomena rušenja blokad in odpiranja tokov v telesu. Odgovorimo si na vprašanja: 1. zakaj smo danes tako preobčutljivi, 2. kako občutiti osebne vibracije, jih izboljšati in uporabljati? 3. Kako daleč lahko gremo v devetih stopnjah preobrazbe? 4. Kako se vrniti v svojo domačo frekvenco, ko nas nek dogo dek spravi iz ravnotežja? 5. Kako izboljšati težavne odnose? 6. Kako se izkopati iz negativnih vibracij in si povrniti veselo, sproščeno razpoloženje? Te odgovore vpišimo v osebni dnevnik, ki nam sčasoma pokaže, koliko smo osebnostno zrasli. 
Mikrobiotom je sistem mikroorganizmov v telesu. Ker je življenje vse hitrejše, postajamo akutno razdraženi. Ves čas smo pod komaj zaznavnim pritiskom različnih energij – nakopi čenih čustev, stisk in prikritih misli drugih ljudi, valov nenehnega dogajanja, osebnih in družbenih sprememb, kar nas potare. 
Nedavne študije so pokazale povezavo med mikrobiotom in duševnim zdravjem. Črevesje in možgani med seboj komunicirajo kot tudi mikrobiota in živčni sistem. Neravnovesje med njima pogojuje različne duševne motnje depresije in anksioznost. Probiotiki vzdržujejo naš imunski in hormonski sistem in zavirajo vnetne procese.  Ko se naučimo čiščenja zavestne čutnosti telesa, lažje urejamo odnose z drugimi, iščemo nove rešitve svojih težav ter uresničujemo življenje, ki bo imelo vse, kar potrebujemo in česar si želimo.
Johnsonova (2020) odkriva tako kot kvantni fiziki v vesolju tudi v sanjah črno (belo ali večbarvno) luknjo lucidnosti je vrzel med sanjami, iz katere so sanje grajene. Potrebno je, da smo v njej mirni, da bomo v njej krmarili, dokler ne vizualiziramo izhoda. Postopamo enako kot pri izventelesnih izkušnjah. Pridemo v kar najgloblje področje nezavednega. S tem poglo bimo znanje o sebi in o drugih. Vse sanje imajo lucidni potencial. Sanjanje poteka v univerzal nem jeziku, ki ima povezovalno moč. Z deljenjem oz. pripovedovanjem sanj prinašamo več svetlobe v ta svet. Jezik sanj je po svoji slikovni simbolnosti univerzalen.  

Tudi Lacan je opazil, da je psihologija izločila pojem duše. Ne strinja se s Heideggrom, da znanost ne misli. seveda ne misli filozofsko, vendar pa njeno mišljenje ni zgolj tehnične narave. Njen predmet je nerealizirano, kar ni niti bit, niti ne-bit. Razlikuje med mislečo in objektivirano znanostjo. Seveda ne smemo izenačevati družbenega zatiranja s psihičnim mehanizmom potlačitve, razrednega konflikta z medosebnimi konflikta kapitalističnega načina proizvodnje z alienacijo itd,   Lacan ni le eden izmed freudomarksistov. Šele pri drugem branju Freuda je našel stik z Marxom. Nezavedno ni isto kot govorica, politika, zgodovina, konflikt. Kaj je, je še odprto vprašanje. Za Freuda je tako  kot za Hegla in Marxa zgodovina gibanje protislovja. Kakšna je njegova metoda analize? Freud razlaga sanje podobno kot Marx materialno proizvodnjo. Proces se odvija po postopkih zgostitve, premestitve, predstavljivosti in sekundarne predelave. Njihov namen je napraviti svet koherenten. 

Po Freudu imajo sanje intenco brez subjekta. Sanje skušajo izpolniti želje nezavednega kot je namen svetovnega nazora, da nam ponudi koherentno razlago. Freud uporablja izraz 'nezavedno delo'. Sanje so kot blaga – simbolni hieroglifi. Gre za notranjo podvojitev družbenega dela. 'Energetski pomen delovne sile je je hkrati proizvod Freudove teorije nezavednega in Marxove teorije transformacije dela v kapitalizmu (Tomšič, 2013, 105). Tudi kozmologi se trudijo  z verjetnimi razlagami, ki pa so žal začasne. Namen Johnsonove pa je, privesti adepta, da sam upravlja s svojimi sanjami. Naključje izhaja iz niča podobno kot kreacija iz nič. Tomšič dokazuje, da užitek ni gibalna sila kapitalizma, ampak je to skopost. Pač pa presežna proizvodnja blaga pomeni preveč potrošnje. Kitajci imajo v tradiciji sklepanje 'niti je niti ni', Evropejci pa se tega radi izogibamo.  Lacan tako kot Marx želi razumeti logiko kapitalizma.      

Božanska so priklicana nebesa  na Zemlji. Z brezmejnim potencialom prihajamo vedno višje. Kljub temu, da se nam ne obeta nič dobrega, nimam slabih občutkov. Ne sodimo sveta, bodimo le opazovalci. Spominjam se, da sem imel težave, kadar sem sodil. Tudi Dyer zastopa višji jaz, ki misli zgolj pozitivno. Dokler sem hotel vedeti več sem potegnil kratko. Lao Ce 'bodite popolnoma prazni, opazujte, kako konci postajajo začetki, Vse uspeva in se nazadnje vrača k viru, tam najdemo mir in izpolnimo svojo usodo'. Ko opustimo dvome, posta nemo priče, opustimo še svoj ego. Ena izmed definicij norosti je, da si, kar nisi. Ne smemo biti navezani na rezultate, a storimo vse, da dosežemo zaželeno. Boga v sebi dojemam kot darovalca, sem ot(r)ok, celice, ki so v harmoniji povezane, sodelujejo med seboj, sicer pa ne. tako je tudi z ljudmi. Božji otroci niso več ločeni otoki. V meditaciji in vizualizaciji širimo samo ljubezen, prijaznost, mir.     

Sokratski izrek 'vem, da nič ne vem', nam pomaga, da se bolje razumem z drugimi. Opazimo tudi čudeže. Občutimo sočutje z drugimi. Na nadzorovanja drugih se najprej odzovimo prijazno, a če to ne zadostuje, se umaknimo. Ko razdajamo ljubezen, dobimo vse, kar potrebu jemo. Ko prebiram avtorje podobnih teženj, imam občutek, da se že med seboj pogovarjamo. Hitreje opazim, kaj ne sodi v ta okvir in kam kdo meri. Težko je zaznati. da smo neskončna energija, ker kot del vesolja na njej participiramo. Vsak trenutek preživimo polno kot da je zadnji. Tekoči trenutek je atom večnosti (Bergson, Kierkegaard. Lubich). Ko je vsaka ponovitev odtis originala, sukcesija ni več potrebna. Umetnost je nadosebna, arhetipska. Včasih smo primorani pristajati na zastoje. 

Misel je neskončna vibracija, ki se je ne da izničiti. Če nas ni strah zaspati, zakaj naj bi nas bilo strah umreti? V sanjah imamo vse, kar si želimo in obenem pogledamo nanje ds širše perspektive. Tedaj postane življenje lažje, manj boleče. V preteklosti zagledamo kup nepotreb nih skrbi. Ko smo še živi, lahko umremo le v umu. V večnosti ne potrebujemo ničesar. Post humno bomo gledali na svoje življenje kot nas sanje. S pomočjo misli v sanjah ustvarjamo, kar želimo. To zastopa tudi Johnsonova.  Sposobnost uma je razumeti dve nasprotujoči ideji hkrati. Tako postanemo nenavezani s širšimi vidiki. Lažna svoboda zadeva lažne potrebe npr. po drogah. V eksploziji svetlobe kot božanske energije bomo videli vse vesolje. Videli jo bomo v posameznih stvareh in ljudeh. Povsod bomo odkrivali božansko zavest. Navsezadnje bomo odkrili, da opazujemo le svoje predstave in njihov odsev. Živimo v radosti. Dokler nas vodijo čuti, nismo svobodni, ko pa viško jaz začrta namen, začrta tudi namen, kaj bomo gledali. Naključja sprejemajmo, ker izhajajo iz neznanega univerzalnega vira. Ves čas imamo lahko božansko vodstvo, ki razblinja nekdanje strahove. Jezus je ostal povezan z Očetom. Če dovolimo vodstvo njegovi svetlobi, bomo doživeli lepoto.      
Prenizka samopodoba je prav tako škodljiva kot previsoka. Vodim do poškodb. Guy Finley se je 25 let ukvarjal s t. i. sindrom strtega srca, oz. s stresom pogojeno kardiomio patijo (omejena zmogljivost srca). Sindrom nastopi, ko kemične snovi in hormoni, ki se izločajo ob stresu, povzročijo moteno delovanje srca. Finley pravi: »Če bi pred 10 leti ljudem reke, da trpijo za omenjenim sindromom, bi me začudeno gledali in dvomili o postavljeni diagnozi. Danes, v času neverjetnih medicinskih tehnik, postopkov in opreme, pa zdravniki, znanstveniki in terapevti ugotavljajo, da gre dejansko za zelo pogost pojav. Povezava med našimi mislimi in srcem ne deluje tako kot bi morala. Motnje pa povzročajo prav stres in druga neprijetna stanja duha oziroma telesa. Na preprost način nam predstavi spreminjanje miselnih vzorcev, ki pogojujejo stres, jezo, strah in negativno naravnanost. »Ko se naučimo tehnike osvoboditve od negativnih čustev in občutij, se sprosti energija, ki ponovno vzpostavi prekinjeno povezavo in nam omogoča bolj kreativno, plodnejše življenje polno sreče in ljubezni. Vse se lahko spremeni, le ustaviti se moramo in za trenutek prisluhniti. Ko se bomo naučili prisluhniti najvišji skrivnosti, se ne bomo več spraševali, ali naj še naprej plujemo proti toku ali pustimo, da nas varno naplavi na obalo. Pustimo, da nevidna sila svojo modrost zaupa tistemu nezavednemu delu v nas, ki mu nismo znali prisluhniti. Slišali bomo, kako nam šepeta: »Tvoje želje določa življenje.« V teh štirih besedah se skriva neskončna moč, ki zagotovo prinaša zmago v vsaki situaciji. Če prisluhnemo željam svojega življenja, bomo ugotovili, da si ničesar ne želimo bolj kot prav – živeti. 
Guy Finley »Vsak izmed nas lahko pomaga pozitivno spreminjati svet. Ko v svojem življenju dosežemo višji nivo posledično pomagamo dvigovati nivo celotne svetovne skupnosti. Ponuja naslednjih pet možnih načinov:
1. Olajšajte nekomu življenje, četudi morate zato včasih malce potrpeti.
2. Ne krivite sebe in drugih za svoja pričakovanja, ki se niso izpolnila.
3. Utišajte glas v sebi, ki se želi pritoževati nad čimerkoli.
4. Ko hočete nekaj na vsak način doseči, delajte počasi in sami določite hitrost.
5. V težkih trenutkih se ne smilite sami sebi - izkoristite takšne trenutke za nov začetek.  
Alzheimerjevo bolezen poznamo že 100 let, zdravilo zanj pa zdaj šele prihaja tudi v Evropo. Ima 3 stadije -  blage ga, zmernega in hudega. Zdravnikov cilj je izboljšanje pacientovega počutja. Gupta (2021) zagovarja preventivno delovanje, ker se znaki nakazujejo precej prej. Ni pa nujno da pride do izbruha. Pišimo dnevnik zahvale. Guptove vsakodnevne vaje stanje izboljšujejo. Vsakodnevno pozabljam, kam sem založil določen predmet in kje sem ostal pri molitvi rožnega venca. Potem ga najdem po logičnem postopku. Ne vemo, kako se bo bolezen razvijala. Letos sem dobil podaljšanje vozniškega dovoljenja za 4 leta, ker testi pri psihologu in v Kranju niso pokazali tako kritične točke.  Umsko delo kot je branje in pisanje mi gotovo pomaga ohranjati kondicijo. Ljudje s to diagnozo lahko živijo še 4-8 ali celo 20 let. Npr. poza bljamo pravkar prebrano gradivo. Ko simptomi napredujejo pacient rabi več oskrbe. Včasih se težko odzivam, ker težko prav slišim. Na koncu se pacient  ne more odzivati na izzive okolja. Sčasoma potrebuje pomoč pri vsakodnevnih opravilih. Postanemo dovzetnejši za okužbe, zlasti za pljučnico. Čim starejši smo, tem bolj je verjetno, da bomo rabili zdravila. Ta Pa Lahko zaradi kopičenja vodijo k izgubi spomina. Depresija je lahko eden prvih znakov demence. Delovanje 'sinergije za možgane' ni dokazano. Demence samo s testi ni mogoče diagnosticirati. Diagnozo naj bi dobili čim prej, da podvzamemo ustrezne protiukrepe.  Sam sem si ga izpopolnil v smeri osebnostne rasti. Sčasoma bodo tudi zdravniki vedeli, kako to bolezen upočasnjevati. Lahko se zmanjšajo tudi stroški nege.  
Ker je demenca zapletena, jo je težje zdraviti kot druge nevrofiziološke motnje. Gupta (2021) navaja predvsem ameriške razmere in raziskave, kar pomeni, da v EU v tem bržkone zaostajamo.  Za zdravljenjem demence se sistematično ukvarja neka nizozemska vas, ki je odprta za svojce in prijazna za obiskovalce. Demenca vodi v izolacijo, zato je pomembno, da je pacient družbeno oz. družabno dejaven.  Srečnejši pacienti rabijo manj zdravil. Ta dom subvencionira država. Kapacitete so polno izkoriščene. V ZDA je malo temu podobnih domov. Ženske so običajno verbalno manj prizadete in je zato demenco težje odkriti.  
Gostečnik je v okviru DA predaval o tem, človeka lahko vse boli, pa zdravniki ne najdejo nobene organske okvare. bolečini. To je t.im. nevroplastična bolečina. Zanjo bi morala pomagati molitev npr. rožnega venca. Prositi bi morali Jezusa, da nas očiti takšnih bolečin. Tisti, ki negujejo sorodnike, do sami pod hudim stresom in se jim zato stanje poslabša. Tudi negovalci dementnih oseb radi dobijo demenco, verjetno zaradi stresov pri pomoči. Zato jih raje dajo v domove. Negovalec ne bi smel pozabljati na svoj zdrav način življenja. Povezati se je treba z negovalci, ki imajo podobne izkušnje.            
Hormoni odločajo o tem, kaj telo počne z gradivom hrane, ki jo zaužijemo. V zadnjem času poznamo tudi pri Ns cepivo proti debelosti, ki pa na srečo ni bila nikoli moj problem. s čim lahko nadzorujemo razvoj inzulinske rezistence? Lahko jo podedujemo od naših staršev. V tem smo nemočni. Tudi staranje je zapleten proces, ki je pogojen z mnogimi (ne)vidnimi dejavniki. Estrogen pomaga pri obeh spolih ohranjati občutljivost za insulin. Zakaj se tedaj proizvodnja estrogena lahko ustavi?

Tudi psihiatrinja Vora (2024), ki se zavzema za holistično paradigmo, je bila žrtev prehranske propagande. Ko je ugotovila da se preveč redi, si je poiskala pomoč. Sama ima veliko pacien tov z motnjami hranjenja, ki imajo tesnobo ali depresijo. .meni, da je treba najprej odpraviti t. im. lažne tesnobe, preden se lotimo globljih. Prve nam pogojuje okolje, ker  imamo že genske dispozicije zanje. Družba in zlasti politika nam s svojimi grožnjami nalaga precej distresa. Najbolj so na udaru milenijci (z generacija), ker glede na razvijajočo informacijsko tehnologi jo ne poznajo alternative kot jo imamo še baby boom generacija. Včasih tudi antibiotiki ne ustrezajo zdravi mikroflori. Zdravnik potem da drug antibiotik. Tudi kostna juha zaradi kolagena prija črevesju. Brez počitka nova prehranska dopolnila ne delujejo.. Z ozdravitvijo črevesne mikrobiote ozdravimo tudi zunanjo tesnobo. Po  premeni sta življenje in smrt enaka. Za stoike se naša duša po smrti vrne v svetovno dušo. Filozof zna v sebi ohranjati božanski duh.

Celo v medicini se uveljavlja nekakšna moda zlasti glede zdrave prehrane. Farmacevtska industrija odloča, kaj je zdravo jesti glede na prevladujoč način procesiranja hrane. Sama zagovarja v 3. delu uglašenost s samim seboj tako kot mir oz. tišino.  
 
Tončka ima spondelitis, ker se bolečine v križu prenašajo še v nogo. Ta je povezan še z vnet jem oči. Vzrok za vse to naj bi bil nekdanji in sedanji stres. Pokaže se, da smo različno obre menjeni in  sposobni nositi tegobe življenja, zato naj bi bolj kot na zahtevne norme  upoštevali naše psihofizične omejitve. Molim rožni venec za skupno zdravje oz, regenerativne spremem be. Tončka ima spondelitis, ker se bolečine v križu prenašajo še v nogo. Ta je povezan še z vnetjem oči. Vzrok za vse to naj bi bil nekdanji in sedanji stres. Pokaže se, da smo različno obremenjeni in  sposobni nositi tegobe življenja, zato naj bi bolj kot na zahtevne norme  upoštevali naše psihofizične omejitve.   
   
Attia in Gifford  (2024) razlagata razliko med klasično in novejšo medicino. Prej je bila medicina usmerjena k preprečevanju smrti, sedaj pa h kvaliteti dolgotrajnega življenja. Prej je bila un9formna, sedaj pa skuša upoštevati individualne razlike. V 19. stoletju so menili, da bolezni nastanejo zaradi klic in še prej zaradi slabega zraka. To ke privedlo do izboljšanju higiene in porabe  antibiotikov. Ta prehod od 1 do 2 je potekal celo stoletje pod vplivom Kocha in Listra. Slednji je uporabljal antiseptično metodo operacij s sterilnimi tehnikami. Črnih koz in otroške paralize ni več. prešli so od ugibanja k hipotezam. Sledi premik od medicine 2 do 3. Slednja bolj preprečuje kot pa zdravi.  Sprejema tveganje, skuša ohranjati zdravje tudi starostnikom.  2 ni govorila o pomeni telesne aktivnosti in spanja. Tako medicina postopno sprejema celostne vidike.      

Attia (2024) kot nekdanji športnik poudarja moment stabilnosti oz. ravnotežja v zrelih letih, da ne bi pri naprezanju prišlo do poškodb. Vaje za stabilnost naj bi nam omogočile varnost pri povezovanju različnih sklopov mišic. Tudi sam dela vaje, ki jih priporoča nam. Namesto o dieti Attia raje govori o prehranski biokemiji, kar pomeni jesti to, kar je za naše telo najbolj sprejemljivo. O epidemiologiji vemo zelo malo, ker njihove statistične študije niso dovolj natančne. Pri mojih težavah z želodcem sem ugotovil, da moram 'prave' jedi še sam preveriti, ker ne zadostuje to, kar priporočajo za gastritis na internetu.   

Medicina 3 terja od pacientov dobro obveščenost, osnovno medicinsko pismenost, jasno  potavitev življenjskih ciljev in zavedanje tveganja, pripravljenost na spreminjanje življenj skih navad pri sprejemanju izzivov, soočanje s težavami. Nevarnost kroničnih bolezni se povečuje, obseg spomina se zmanjšuje, imunost pada. SMART cilji so pomembni zaradi življenjske strategije in taktike.  Attia integrativni pristop razdeli na strategije, ki se nanašajo na splošni načrt in taktike, ki vključujejo podrobnosti. Seveda pa je celovit pristop težko zastopati, ker nimamo povsod ustreznega znanja npr. v primeru raka. Strategije se nanašajo na več fizičnega gibanja, ki ustvarja fizične in implicitno kognitivne rezerve, izbrano hrano zlasti za bolnike z gastritisom, odlična čustva zlasti za občutljivce, ki ne prenesejo ugovorov in več boljšega spanja, ki je dobro za obnovo možganskih celic. Vsaki od teh tem avtorja posvečata še posebno poglavje.  Vrhunsko zmogljivost dosegamo z drugačnimi načini kot jih uporablja večina. Pogoj za to je, da drugače ne pomeni slabše, ampak boljše. Zdravi mitohondriji pretvarjajo maščobe v energijo. Sicer se maščoba škodljivo nalaga na drugih organih. Sedeč poklic ni zdrav. Tudi Attia pozna pojav inzulinske rezistence, ki vodi do sladkorne bolezni tipa 2. zakaj VO2 msx s starostjo pada, kar pomeni, da smo vedno manj zmogljivi. Z rednimi vajami našo aerobno sposobnost  lahko izboljšamo.            

Peter Attia (2924) dolgoživosti ne zagovarja za vsako ceno. Večini se kljub njegovemu posredovanju ne bo uresničila. Gre za podaljšanje vitalnosti kot gibalne kondicije. Avtor razlaga, kako se nekaterim boleznim lahko izognemo ali pa jih vsaj zdravimo - denimo prej Alzhajmerja kot raka. Attia čedalje bolj vpleta v tekst svojo avtobiografsko zgodbo, ker je imel stike tudi s psihoterapijo. Lažje sem bral ta del kot pa tistega, ko razlaga vaje za stabil nost, ker ni slik, da bi videli, kako izgledajo.  Prizna, da je tudi on 'krvav pod kožo', kar pomeni, da je grešil in si še pravočasno premislil.  Čuječnost mu je postala izhodišče za preokvirjanje (ang. reframing), ki pa pomeni empatijo vživljanja v svet drugih. Če pacient predvsem sam skrbi za svoje zdravje je to v pomoč zdravniku, ki priznava, da je najpomemb nejše klientovo lastno izkustvo. To pomeni, da se že sam uvršča v model medicine 3 in da sledi cilju 'moram ostati zdrav'. Dolgoživost – življenjski slog za dolgo on zdravo življenje. Revija terranova št. 21//jesen/ zima. Naša prehrana se z leti spreminja. Pozneje nam ne ustreza več ista prehrana kot v mladosti. Avtofagija pomeni nenehno regeneracijo celic v našem telesu. 

Za dolgoživost so priporočena terranovina prehranska dopolnila kot so življenjski napitek, koencim q 10 je močan antioksidant, kitajski fermentirani jiaogulan komleks (rastlina večnega življenja), sod kompleks s katalazo, ki vpliva na čiščenje jeter, teanin kompleks povečuje kakovost spanja, pomirja, daje pozitivno energijo, deluje protivnetno. Dolgoživost je celovit, kompleksen pojav. Je odziv na genske, okoljske, psihosocialne dejavnike.   

Singhova (2022) predlaga, opisuje in raziskuje vire in okoliščine za preoblikovanje predvid ljivih neprijetnosti v starosti v izjemne priložnosti za rast, ljubezen, sočutje in mir. Milina je spodbudna in praktična knjiga, vabilo vsem, ki se želijo duhovno prebuditi v srednjih in poznejših letih. Ker staranje samo po sebi ne vodi v duhovno zrelost, avtorica predlaga in raziskuje vire in okoliščine, ki jih lahko ustvarimo, da bi v staranju zaznali priložnosti za razvoj in vedrino, ljubezen, sočutje in mir.
 
Če še vedno nismo prepoznali, da smo stari, so nas morda uspavala podaljšana srednja leta – novo izkustvo v človeški zgodovini. Kljub temu pa je malce nepristno, če se pretvarjamo, da se ne staramo, kakor da bi to lahko trajalo v nedogled, kakor da nam bodo neraziskane domneve vsakdanjega uma ohranjale prepričanje, da je tako. Morda gre za nekakšno zatajevanje, morda za občutek, da smo nekaj posebnega, kar naj bi nam dopuščalo, da edini živimo zunaj reke časa. Zagotovo nas je že obšlo spoznanje, da je naše mladosti konec. Nekateri lahko natančno opredelimo trenutek ali dogodek ali leto, ko se je to zgodilo. Morda smo ga zaznali v obliki izgube ali kot hitro, vidno zaušnico iz ogledala ali pa smo nekega dne preprosto ugotovili, da so vsi ljudje, ki nas obdajajo, mlajši od nas. Mnogi so zaradi tega spoznanja poiskali tolažbo v novem avtomobilu, novem odnosu, prenovi, novi pričeski, lepotni operaciji, umiku. Naj nas je spoznanje, da je naše mladosti konec, še tako streznilo, pa še težje pripoznamo, da je konec tudi srednjih let. Vse življenje smo staranje pripisovali le »drugim«. Spoznanje, da smo se jim pridružili, nas rahlo pretrese. Vse bolj se kopičijo znaki in dokazi, da nas vidijo kot stare. Poleg tega vse bolj prepoznavamo znake staranja v svojem telesu. Morda nismo več tako čili. Morda nismo več brez prask. Spoznanje, da so srednja leta za nami, so nam morda oznanile bolezenske muke ali vplivi poškodb. Nekateri doživljajo globoko bolečino ob oskrbi ali izgubi ljubljene osebe. Drugi pridejo do spoznanja med prehodom, čeprav navidezno prijetnem, kot je upokojitev, ali navidezno nepomembnem, ko jim je kdo izmed milijard mlajših ponudil roko v pomoč.

Enodušno sprijaznjenje s posledicami staranja ni vselej lahko. Spremljajo ga bolečine in povešenost, saj nismo več na višku telesne moči in gibčnosti. Poleg tega moramo na novem ozemlju odvečnosti poiskati mir, saj naše delovanje v svetu postaja vse manj pomembno. Prilagajanje novemu pogledu nase traja nekaj časa. Tudi prilagajanje novemu pogledu na mesto, ki ga imamo v svetu, in na nadaljnjo smer traja nekaj časa. Razmišljanje o teh nujnih prilagajanjih je pomenljivo, saj naši pogledi določajo naše doživljanje. Pojavljajo se nova vprašanja in glasno zahtevajo pozornost. Kdo sem jaz onstran funkcij, ki sem jih opravljal? Kdo sem, ko ostanem brez vseživljenjskih navad? Kdo sem onstran persone, ki sem jo kazal svetu in sebi? Spoznavamo, da je pred nami čedalje manj življenja; vedno manj je polnih lun, zimskih in poletnih solsticijev, manj je svetlo zelenih pomladnih in odpadajočih jesenskih listov, manj trenutkov pred divjimi poletnimi nevihtami. Manj priložnosti, da bomo videli svoje otroke, potem ko smo bili ob njih vsa leta njihovega otroštva. 

Tako kot so šteti naši vdihi in izdihi, so šteta tudi vsa druga znamenja naše minljivosti. Zremo v končnost. Staranje nas prisili, da se zazremo v svoj rok trajanja. Staranje prepoznamo v mišičnih bolečinah in škripanju kosti, v sivenju las in gubanju kože, v pripiranju oči, kadar želimo prebrati droben tisk, ter povečani pozornosti, ki jo moramo zbrati, da bi prisluhnili pogovoru. Staranje prepoznavamo v telesnih organih, ki prosto ne delujejo več tako dobro, kakor so nekoč.

Staranju nihče ne uide, seveda pa lahko ljudje to obdobje življenja preživljajo zelo različno. Jesen življenja je lahko nenehen vir tegob in depresije, a tudi, kot v svoji knjigi Milina staranja piše Kathleen Dowling Singh. Izvor miline in osvobajanja prinese eno od najbolj izpolnjujočih obdobij našega bivanja. Singhova je ameriška duhovna učiteljica in predavate ljica, ki živi na Floridi »v bližini svojih štirih otrok in sedmih vnukov«, nas v tej nežni, a hkrati angažirani knjigi postopoma pelje skozi vse (duhovne) tančice, ki jih s seboj prinaša najzrelejši del človekovega življenja. Citirana misel, ki jo je nekoč izrekel Carl Jung, da med starejšimi klienti, ki so ga obiskali, ni srečal nikogar, ki ne bi iskal nasveta tudi v duhovnih rečeh, je tako eno od ključnih vodil te knjige, saj lahko seniorska leta izvabljajo močne želje in hrepenenja, ki so globlja od želja in hrepenenj ega. Milina staranja je tako sočutna knjiga, ki zrelo odgovarja na to, kako v teh letih uskladiti potrebe duha z zmožnostjo telesa. Modrost staranja se nahaja v duši oz. višjem jazu. Če ga nismo razvili, je nimamo.  

Pri raku še vedno ne vemo, zakaj nastane in kako se širi oz. metastazira na druge dele telesa. Attia (2024) poudarja pomembnost zgodnjega odkrivanja. Le na ta način preprečimo meta staziranje. Je kompleksna bolezen, ki ubije, ko se razširi. Zdraviti ga je treba sistensko in ne le lokalno. Uvrščamo ga med genske bolezni, ker ga pogojujejo mutacije z neznanim izvorom. Obstajajo nove metode npr. imunoterapija. Razlikujemo med fizično in psihično imunostjo oz. odpornostjo. Attia (2024) z njima pojasnjuje dolgoživost.   

Vprašanju dolgoživosti je posvečena tudi posebna številka 21/jesen-zima. Zanjo je potrebna posebna prehrana in življenjski slog. Nekateri jo dosežejo brez posebnega znanja in veščin npr. Mančina mama je dosegla 101 leto.  Dolgoživost si večina ne zastavlja kot cilja, je posledica ohranjanja zdravega življenjskega sloga.   

Imam blago kronično obliko gastritisa, vendar sem končno našel sredstvo prenehanja pojavlja nja pekočih občutkov pri kosilu. 3 tedne sem jemal kapsule nolpaze 1 uro pred kosilom, tako mi ne bo treba priti na gastroskopijo. Tončka je našla psihoterapevtsko pomoč (pri Tomažu ali v Stari Ljubljani) z namenom, da se ji problem s ščitnico ne bi ponovil. Neverjetno je, koliko sredstev se na internetu ponuja za določeno težavo. Oba potrebujeva harmonični odnos kot varnost pred boleznimi.  Seveda je zanj potrebno ustrezno znanje in rutina, ki pa ju večina še nima. Pomagata imuno- terapija v kombinaciji z drugimi terapijami npr. z integrativno terapijo.   Rak debelega črevesja je za rakom prostate, r. na plučih in rakom trebušne slinavke na 5. mestu.       

Revija ABC zdravja prinaša razne zdravstvene informacije. Našemu telesu pogosto manjkajo vitamini in minerali. Pod Himalajo raste drevo Moringa olefera, ki ima skoraj univerzalne učinke. Pri nas se dobi njen ajurvedski prah, ki povečuje raven naše energije, odpornost proti nalezljivim boleznim. Spodbuja presnovo, zvišuje koncentracijo in s tem pomaga k boljšemu počutju. Pri nas velja kot prehransko dopolnilo tudi prah moringa premium z drevesa pod Himalajo.   

4.1 Operativni postopki negacije ali afirmacije

Gre za delikatno dialektično vprašanje. Dokler je bila aktualna socialistična revolucija smo poudarjali pomen formalno-logične in  dvojne dialektične negacije, ki je že negacija negacije. Šele slednja z revolucionarno akcijo  izstavi pozitiven družbeni rezultat, ki pomeni prehod iz kapitalizma v socializem in komuni zem kot najvišjo stopnjo humane brezrazredne družbe. Po stoletju neuspelih revolucij se je kapitalizem po Pariški komuni 1871 in revolucijah v začasnih socialističnih državah v 20, stoletju v 21. stoletju okrepil in obnovil v neoliberalni fazi. Pravzaprav tudi v teoriji osebnost ne rasti poznamo zakon negacije negacije, ker, kot pokaže Dyer (2022), šele negacija negativnih prepričanj da pozitivne rezultate.     

Tako kot v helenizmu se zdi, da se tudi danes dogaja 'obrat vase'. Večina je še vedno obrnjena izven sebe v zunanji svet, manjšina sledi temu obratu pri iskanju celovitosti. Afirmacije so pozitivne izjave ali stavki, ki jih izgovarjamo ali si jih ponavljamo v mislih, da bi okrepili pozitivno razmišljanje o sebi, svojih sposobnostih in o življenju na splošno. Gre za način usmerjanja misli in prepričanj v bolj pozitivno smer ter ustvarjanje novega notranjega dialoga, ki podpira naše globlje cilje in dobro počutje.

Afirmacije se običajno izražajo v sedanjem času in so formulirane na način, kot da bi želeno stanje že dosegli. Željo 'biti samozavesten/a' izrazimo z afirmacijo 'sem samozavesten/a'. na ta način namerno gojimo pozitiven, samozavesten notranji dialog. Ponavljanje afirmacij nam postopoma omogoča preoblikovanje misli, stališč, prepričanj in navad in njihovo usmerjanje v pozitivno konstruktivno smer. Za to, da nekoga prosimo vanj verjamemo in prejmemo, potrebujemo duhovnega vodnika, kozmos, Boga (Šiva, Buda, Kristus) ali po Lukasovi, Franklovi učenki, zvezdo, na katero 'pripnemo svoj voz'.  Ko redno ponavljamo afirmacije, se naše možganske povezave krepijo, kar omogoča lažje sprejemanje pozitivnih misli in občutkov ter lažje doseganje želenih ciljev.

Letos l. 2024 smo v kitajskem letu zmaja, ki se je začelo 10. februarja in ga štejejo prinašalca  pozitivnih dogodkov. Naj bi bil celo  zaščitnik poezije. Tudi Ljubljanski zmaj je prav prijazna zver. Na francoskih šolah učijo učence pisati poezijo. 
Zepan (2010) navaja naslednje afirmacije za čakre: 
1.	za korensko čakro velja 'sem prizemljen in varen', zavedam se svojega mesta na zemlji, moje potrebe so vedno zadovoljene, 
2.	za 2. čakro 'vedno sem v pravem odnosu, sem sproščen, pripravljen napraviti pozitivne spremembe, 
3.	za 3. čakro 'sem svoboden in odgovoren. Življenjske situacije doživljam harmonično
4.	Za 4. brezpogojno sprejemam in razdajam ljubezen, 
5.	za 5. vedno se pravilno izražam, sem v sozvočju z božjo milostjo, 
6.	za 6. sem duhovna zavest, uporabljam božansko inteligenco-intuicijo za vse. 
7.	Za 7.čakro 'Sem kozmična zavest in eno z univerzalno energijo'. 
Zepan (2010)  razlikuje med zahodnim, tantričnim in taoističnim pogledom na čakre. poiščimo tistega, ki nam najbolj ustreza in je bržkone nekje med njima.  
Primeri pozitivnih afirmacij:

"Vsak dan sem boljša/boljši verzija sebe."
"Imam moč, da dosežem svoje cilje."
"Sem vredna/vreden ljubezni in spoštovanja."
"Moje sposobnosti so edinstvene in dragocene."
"Sem zdrava/zdrav in polna/polen energije."
"Vsak izziv mi predstavlja priložnost za rast in učenje."

Dyer (2022) je nadgradil Maslowa s stališčem, da v življenju uresničujemo tudi tisto, kar je navidez nemogoče in razložil krščansko stališče, da vera gore premika. To zastopa tudi Byrnejeva po metodi 'prosite, verjemite, prejmite' pa naj bo to brezpogojna ljubezen, popolno zdravje in bogastvo denarja. Paradoksalno se nam izpolnijo vse želje, ko se odpovemo egu. Doživimo notranji mir, harmonijo in ljubezen, ki jih najbolj potrebujemo. Z duhovnimi orodji bomo presegli svoje telo, trenutne razmere, dosedanje vzorce reagiranja in doživeli samorealizacijo, ki je sad naše duhovne rasti. Sanje so dobrodošle. 

Kitajka Han Suyin je v romanu 'Vse lepote sveta' opisala življenje v Hon Kongu konec 70. let 20. stoletja. Geslo pulchrum, verum, bonum je spodbudno za vse. Vse najboljše si ne zaželimo le za novo leto in rojstni dan, ampak vsak dan, vsako uro i n minuto. Tedaj afirmacije v sebi ponotranjimo in jih živimo.
   
Émile Coué de Châtaigneraie, francoski farmacevt (1857-1927) je postavil svojo metodo psihoterapije na optimistično avtosugestijo: Meni je vsak dan v vsakem pogledu vse bolje in bolje. Ta deluje na psihosintezni pogon. Glede na znano geslo 'zdrav duh v zdravem telesu', velja tudi obratno 'zdravo telo v zdravem duhu'. Kot odgovor na Freudovo psihoanalizo je Italijan Assagiolli odkril metodo psihosinteze.  Od tod izhaja tudi nauk o podoesebnostih, ki jim dajemo posebna imena, da jih lahko nagovarjamo, objamemo in jih integriramo, ker je v vsaki tudi svetloba, tako da nismo več razdvojeni. Couéjevo avtosugestijo je mogoče razumeti kot osnovo vseh afirmacij. Nietzsche je plediral obnebje afirmacij. Louise Hayeva pa je njihova praktična mojstrica. Nanj je Byrnejeva vpela svoje afirmacije (2023, 205-206). Brooks (2023) zastopa enako idejo kot nekdanji francoski lekarnar Émile Coué, zato me bo v nadalje vanju zanimalo, kako razloži to, kar je Coué samo izpostavil kot svoje prepričanje.

Morda bi se to formulo še kako drugače dalo razložiti. Olimpizem pomeni zdravo tekmovanje s samim seboj in z drugimi. Pomeni, da olimpijski duh prežame vso kulturo. V okviru te olimpijske filozofije lahko stremimo, da nam gre vsak dan v vsakem pogledu bolje, ker stremimo k najboljšemu. Optimaliziran človek želi dati vse najboljše od sebe. v tem je stična točka Buckove in Hayeve vere v dobrobit človeštva. V njej vidim prostor za Boga v našem srcu. Jezus je dopuščal možnost da ga nadgradimo. Prava stran zgodovine ne sme postati dogma in ideologija, ker sicer postane to zaradi ekstremov napačna stran. Sama organizacija demokracije ne onemogoča možnost zmotnih odločitev.             

Smo posredovane neposrednosti 'za vse najboljše, najlepše in najbolj resnično, za singularno pluralnost v troedinosti oz. četverju. Za načine interakcije in povezovanja držav in ljudi po svetu nastajajo različne definicije, ker z njimi nastajajo različne strani gledanja v medsebojni komunikaciji. Frančišek Asiški je bil pozitivno božje orodje miru in drugih vrednot (Easwaran, 2004, 52), kajti le 'mirni um je božanski'. 

Couéjeva formula naj velja za vse čakre, tako da si jo priredimo za vsako posebej. Če hočemo dosegati vedno boljše rezultate, moramo vedeti, v čem so bili včerajšnji slabi, čeprav so bili boljši od predvčerajšnjih. Tako je nenehna samokritika v službi stremljenja k popolnosti. Tončka mi tem kar najbolj pomaga.  Pomembno je, da si afirmacije izberemo glede na svoje osebne cilje, vrednote in področja, na katerih želimo delati. Redno ponavljanje afirmacij zjutraj ob vstajanju, pred spanjem ali kadar se pojavijo negativne misli, nam lahko pomaga ustvariti bolj pozitiven pogled na življenje in nas podpira pri doseganju želenih sprememb.

Štaudoharjeva v Magiji za realiste ni napisala posebnega eseja o lepoti. Lepota odrešuje svet, in če kdaj koli svet potrebuje odrešitve je to zdaj. Svoje projekcije na druge je treba prevzeti nazaj, sicer nismo povsem celoviti. Rumi 'pri Bogu, ko boste zagledali svojo lepoto, boste začeli oboževati sami sebe'. 

Linn (2009) je ena izmed tistih oseb, ki se je po obsmrtnih doživetjih začela zanimati za duševni razvoj. Najprej je doživela prometno nesrečo, potem pa je še zbolela za rakom dojke. Zavzema se za čiščenje duše in telesa po programu 28 dni na poti božanskega življenja, ki sloni na 4 elementih kot so zrak, ki odstranjuje mentalne naplavine, voda, ki nas povezuje s čustvi, ogenj, ki odstranjuje notranje sence  in zemlja, ki pomeni čiščenje telesa. Duševni pomen teh elementov ji daje nove vrednote in smisel življenja na prehodu med telesom in duhom. Občuti notranje žarenje sončne svetlobe, ki sije iz srca v svet. Za vsak dan ima drugo afirmacijo in meditacijo (npr. na strani 112). Ogenj ji pomeni novo energijo, navdih. Vabi nas, da v dnevniku procesa še samoi dodamo svoje opise.  

4.2 Spominjanje in prebujenje
Ni vseeno, kakšne kakovosti so naši spomini. Kako prav je zapisal pater Silvo Šinkovec v Vzgoji junij/2012 v zapisu Učitelj, veš svoj dolg? »Svet demokracije, ki predpostavlja zrele,  krepostne odgovorne in aktivne državlja ne, se podira zaradi moči tistih, ki ne živijo etično, ki demokracijo zlorabljajo za egoistične koristi. Porast agresivnih strank v Evropi ni naključen. Agresivnost postaja neobvladljiva in zastrašujoča. Zle silnice so strašno močne in spretno manipulativne. .. Brez lastnega učenja v preizkušnjah, brez osebne duhovne poti in spreobrnjenja je le konservativnost. Novost je v prepoznavanju duha časa in iskanju Resnice. Praviloma so v šoli konservativni ljudje, ki podajajo znanje drugih«.  

Tu je po moje odgovor na vprašanje, zakaj se ideja o transformaciiski šoli ni premaknila iz mrtve točke.  Pozabljal sem, da zniževanje kriterijev ocenjevanja ne zvišuje samopodobe učencev; vendar jih tudi zviševanje ne, če ne pokažemo učencem, kako jih doseči. To storimo s prožno miselnostjo, ki vključuje procesne informacije  prepričan sem, da so vsi priročniki pisani na ta način. Seveda pa jim tudi sami ne smemo togo slediti, ker sicer prehitro odnehamo. Avtorji pa ne smejo in ne morejo namesto nas uporabljati našo ustvarjalnost. 
 
Vse naše življenje postaja sčasoma spominjanje. Čim manj je novosti, več je spominjanja. Ko smo mrtvi se nas spominjajo le še sorodniki, prijatelji in znanci. Celo naša živa zgodovina postaja spominjanje. Kopičijo se arhivi, akumulirano je minulo delo, širi se knjižna (re)produkcija,.. in vendar se vsa ta produkcija sprevrača v odvečnost, nekulturo odmetavanja in zavračanja. 

Spomin je najširše definiral papež Frančišek v svoji Avtobiografiji (2025). spomin ni le tisto, česar se spominjamo.je kot prtljaga, ki jo nosimo s seboj. Je vse, kar nas obkroža. To pa ni le minulo, ampak je tudi to, kar že je in še bo. Knjiga njegovega življenja je knjiga upanja, potovanja. Ne more je ločiti od svoje družine, bližnjih, vseh božjih ljudi. Na vsaki strani je tudi življenje tistih, ki so potovali z njim, ki so bili z  njim in tistih, ki mu bodo sledili. To bi lahko ugotovil tudi sleherni izmed nas že zaradi hvaležnosti vsemu živemu svetu. Zase lahko rečem, da sem tudi sam hvaležen vsem zgodbam življenja med življenji, ki sem jih prebral, ker so njihovi dosežki veselja ob rešitvi njihovih osebnih problemov tudi moji, kolikor sem se uspel poistovetiti z njimi. Življenje med življenji navsezadnje živimo vsi. Seveda pa he bolje, da se tega dejstva zavedamo, ker smo zato bolj sproščeni, radostni, enkratni.      

Človek je posnemovalec – mimetično bitje. Iz te lastnosti izhajajo slaba tekmovalnost, nasilje, maščevalnost, zavist,  žrtvovanje, smrt. Z žrtvijo se družba začasno pomiri. Služi kot ureditev nereda. Vsak storilec je v tem, v čemer se čuti žrtvovanega, nedolžen. Sama želja po žrtvi ni slaba. Strah mi ubija želje. Jezus je bil neustrašen, kar je svetoval tudi nam, a bil je umorjen in prostovoljno žrtvovan. Zanj se je zavzemal njegov Bog-Oče, mati Marija in morda še najmanj učenci. Bil je Jud, z njim sprejemamo del judovske, a največ občečloveške kulture. Satanovo posnemanje je karikiranje božjega kraljestva. Po Levy  Straussu moramo biti do tega, kar imamo najraje, najstrožji. Kolikokrat sem izgubil dobljene partije? Na napakah se učimo, če se pravočasno spomnimo, česa ne smemo delati.    

Vesel sem spomina na malega strica, Demšarja, ki je zaradi domobranstva pobegnil v avstrij sko Koroško in v Celovcu (p)ostal župnik. Zelo redkokdaj nas je obiskal. Malo je govoril. A pustil mi je nepozaben vtis, ker mi je postal po svoji teološki izobrazbi podoben. V mladih letih je bila visoka izobrazba moj ideal. Medtem ko se jaz gojil še posvetne upe na službo in poroko, je on gojil že nebeške. Medtem ko sem bil jaz še tovariš, je bil on že gospod. V poklicu duhovnika je bil bolj čaščen kakor jaz kot profesor. Ni menjaval krajev in služb kot sem jih sam. jaz sem z državo zamenjal tudi ideologijo. On pa je ostal konzervativec v konzervativni Avstriji, ki so jo moj oče, mama in Darinka imeli malodane za obljubljeno deželo. Imel je sicer nekaj skušnjav, a tudi jaz nisem bil brez njih. Morda bi prišel na pogreb mojega očeta, vendar je umrl prej kot on.   Teurgija je opis koncepta, čarobnosti Maja, preda nosti in ritualov, zdravljenja. 

Gre za klic iz življenja za življenje in med življenji. Kot Frankl se tudi drugi avtorji osebnost ne rasti zavzema jo, da damo najboljše iz svojih globin, iz svojih prvin, elementov, vibracij, iz svoje svetlobe za razsvetljevanje teme. Frankl je preživel temo več koncentracijskih taborišč. Drugi pa smo se večkrat dvigniti iz dna porazov, padcev in neuspehov v višave poletov ustvarjalnosti za nov, boljši svet. Žal mu še vedno grozi propad. A upanje ostaja, ker ga svetloba dneva oplaja. Nismo sami, zato lahko s skupnimi močmi tudi na najvišjih vibracijah predani svetlobi sozvenimo.  V bistvu je razlika med nižjimi in višjimi energijami razlika med nižjim in višjim jazom, med zasvojenostmi in svobodo 

Pri popolni demenci naše življenje izgubi smisel. Pri občutku praznine prav tako. Ko je Frankl doživel tragedijo koncentracijskih taborišč, polno ustrahovanja, je spoznal tudi to, kar je njegov učitelj Freud opisoval: lakoto, mučenje, obup in bolezen. Kljub Freudovi frustraciji se je morali oprijeti plamena upanja zaradi smisla, navdiha in zdravja. Kdor pa v svojem življenju ni več videl smisla, se je zlahka predal smrti. Morda nam Bog pošilja preizkušnje in skušnjave zato, da bi se naučili premagovati obup.  

Iz Franklove izkušnje koncentracijskih taborišč je nastala uspešnica Kljub vsemu reči življenju da: psiholog v koncentracijskem taborišču, v kateri Frankl opisuje, kako človek išče smisel življenja. Toda v katoliški teologiji so Viktorja Frankla nekateri že prehiteli. Sveta Terezija Avilska v svoji knjigi Notranji grad doživi podobno iskanje človeške duše, ki jo primerja z gradom, saj če se želimo zares spoznati, moramo vstopiti in spoznati svoje najintimnejše sobane. Ključ do njih pa je molitev. 

Franklov sodobnik je bil tudi Erich Fromm (1900-1980), ki je izšel iz frankfurtske humanistič ne šole marksizma in  je postal kljub judovskemu poreklu ateist. S Franklom se nista mogla osebno spoznati, ker je živel v ZDA. Brez stalne življenjske sopotnice je raziskoval umetnost ljubezni. Ameriški psiholog Sadigh je v Eksistencialnih potovanjih primerjal celo nazore Frankla in Leva Tolstoja.   
Jean-Louis Chrétien (1952-2019) (2023) teološko-filozofsko odpira notranje prostore naše duše. 'Jedro te paradigme je, da se s tem, ko se začasno ali trajno odtegnem druženju z drugimi ljudmi in, kolikor je le mogoče, tudi stiku s posvetnimi stvarmi, ko vstopim v notranji prostor in napredujem skozenj, se ne zaprem v podzemlje oz. podzavest, temveč grem največjemu možnemu odprtju in najvišjemu možnemu srečanju naproti,  Gre  osebni Božji navzočnosti naproti.' Predstavlja po eni strani 'teološki obrat francoske fenomenologije', po drugi ga pa presega. 
Bagola (2023) verjame v moč negacije. Z njo se izvijemo iz nadzora drugih. Seveda ima to moč,če obenem pomeni afirmacijo sebe,sebstva, višjega jaza. Priporoča, da se ne opraviču jemo. V nenehnem opravičevanju v bistvu obtožujemo sebe. sam se ne družim s takšnimi, ki me posnemajo oz. zrcalijo. Bagola ne pozna mehanizma moči nemoči – ponižnosti. Mislim, da tudi ne razlikuje višjega od nižjega jaza. Ve, da je osebnost narcisov  šok terapija, kar pomeni, da v žrtvi sprožijo strah, nanjo valijo krivdo  Sharie Stimes svetuje nava do 'opazuj, ne vsrkavaj.'  Spremenimo lahko le sebe in ne drugih. Vprašanje je, ali potem služi psihoterapija le navodilom, kako naj to storimo. Bodimo veseli, da smo si postavili meje, ker le tako izberemo tisto, kar je najbolje za nas. zanikanje Bagole je obrambni zid pred patološkimi narcisi in je namenjen samozaščiti zdravega jaza. Ni pa to zanikanje vrednosti afirmacij,  
Šešok (2005) poudarja spominski sistem kot osnovo delovanja mnogih kognitivnih funkcij, hkrati pa je tudi sam pomembno odvisen od delovanja drugih kognitivnih procesov. Spomin ski sistem vključuje več med seboj povezanih podsistemov. Vsaka spominska funkcija opravlja sposobnost sprejemanja-registriranja, shranjevanja in obnavljanja informacij. V teoretičnih psiholoških raziskavah je najbolj pogost model, ki nam omogoča pojasniti delova nje spomina, časovno utemeljen model, ki predpostavlja, da je možno razdeliti spomin na senzorni spomin, kratkoročni oziroma delovni spomin ter dolgoročni spomin. Teorija spominskega procesiranja informacij pojasnjuje, da obstaja pet procesov, ki so vključeni v katero koli vrsto spomina: 1. pozornost, 2. vkodiranje, 3. shranjevanje, 4. konsolidacija in 5. obnavljanje informacij. Senzorni, kratkoročni, delovni spomin. Šešok opredeljuje tudi nekatere najbolj pogoste teorije pozabljanja. Za Nietzscheja je življenjsko potrebno tudi pozabljanje. 

Neka ameriška raziskava je potrdila je že znano izkušnjo, da možgani posameznika v sode lovanju z drugimi okrepijo povezave med živčnimi celicami, ki omogočajo učenje, ker omogočajo spomin. Novo znanje ustvari električne signale. Možganska celica sprejme signal in v sinapso sprosti nevro-transmiterje. Sosednja celica pa prek nevrotransmiterja pošlje signal naprej. Zato je priklic novega znanja lažji. Ta proces imenujemo 'dolgoročno potenci ranje'. Potrebno je 'dolgoročno potenciranje'  – ponavljanje, sicer novo znanje zbledi.  Ko vzpostavimo povezavo med vidnim in jezikovnim centrom ubesedimo to, kar vidimo (npr. vrtnica). Treba je ohranjati gost promet med živčnimi celicami, sicer nastane pozabljanje. Bolje si zapomnimo, če učno gradivo prediskutiramo, se po njem sprašujemo kot da ga samo večkrat preberemo, kar je dril. Učinek je dvakrat večji. Tu se vidi prednostna razlika med aktivnim in pasivnim učenjem. Iz tega je razvidno, zakaj sem izpit bolje opravil, kadar sva se z Zdenkom skupaj učila. Moj oče mu je za nagrado podaril pižamo. Bolj priljubljeni pri sošolcih so tisti učenci, ki znajo 'prebrati' čustva drugih. To omogoča spoštovanje njihovega mnenja. Takšni so tudi bolj vljudni, to pa preide do odpuščanja.  Slabši učinki vedenja so, če starši prezgodaj opustijo nadzor nad načinom   obnašanja mladostnika.  Zmeren nadzor je še potreben, ker otroci družbeno zaželenega vedenja še niso ponotranjili. 

Imaginativno središče je skladišče čistega spomina (glej Capuder po Bergsonu Skica 2, ki prikazuje odnos med površinskim in globinskim jazom, str. 81). Morda bi iz zasnove lahko izpeljali idejo lucidnih sanj. Podzavest je za Bergsona neuporabljeno odlagališče spominov. Značaj je zasnovan že v starogrškem logosu kot zakon, zaveza iz navade. Dejavnost nas prebuja iz sanjskega sveta. 

Računalnik ima neomejene možnosti spomina. Nekateri imajo fotografski spomin, sam imam samo povprečnega. Dementni pozabljajo vse. Znano je, da se spominjamo najbolj pretresljivih dogodkov. Podobno je s predvidevanji. Nekateri veliko dogodkov predvidijo vnaprej, drugi pa zelo malo. 
   
Spomini so vezivo časa. Omogočajo življenjsko bilanco. Seveda pa se nekateri z njimi ukvarjajo veliko, drugi pa (pre)malo. Coelho meni, da tako kot sol spomini dajejo življenju okus. Živčjenje bolje razumemo. 
5. Potepanja po svetu svetlobe in senc
Osnovno vprašanje je, kdo sem. Starozavezni odgovor Boga je 'sem, ki sem', daoistični odgovor je dao – brezimno ime. Budistični odgovor je tat wam asi in sat cit ananda – zavest večne sreče. Tat Tvam Asi (sanskrt: तत् त्वम् असि ali तत्त्वमसि) je sanskrtska mantra s tradicije advaite, ki je prevedena kot 'jaz sem to' ali 'ti si to'. Je eden od štirih glavnih Mahavak yas  oz. 'velikih izrekov' iz starodavnega hindujskega besedila Upanišad. Tat Tvam Asi se v hindujski in jogijski filozofiji uporablja za označevanje enotnosti Atmana  -posameznega jaza ali duše in Brahmana - univerzalne zavesti oz. absoluta. V tem izrazu so tri sanskrtske korenine: 1. Tat pomeni 'to'. 2. Tvam pomeni 'ti' in 3. Asi pomeni 'ti si bil'. To besedilo lahko zapojemo v ponavljanjih ali tiho recitiramo kot del meditacije. Podobno je z zlogom 'ohm', ki tudi pomeni 'eno vse'.  Pomenijo zgodbo za prihodnost. Meditativni adepti med seboj ne tekmujejo v tem, kdo bo globlje in dlje meditiral. 
Današnji starejši oblikujejo digitalne albume spominov. Svoje vtise s potovanj vpisujejo vanje. Nekateri pišejo digitalne avtobiografske romane. To je 'spomin' za prihodnost.  Ali ni takšen spomin preveč popredmeten? Spomini so tudi duhovna vez s pokojnimi. Čim starejši smo, več pokojnikov srečujemo oz. shranjujemo v spominu. Pri lajšanju stiske (ob travmi ob mamini smrti) je potrebna duhovna pomoč npr. Tomaža pri Tončki. Pokojniki nas navdajajo z otožnostjo. Stik z njimi vzpostavljamo v molitvah. Duhovniki se tega zavedajo. Molitev je komunikacijska povezava. Starejši so naša prihodnost. Ta ugotovitev nas sili k vprašanju, kako naj najbolj smiselno oz. optimalno izkoristimo sedanjost. Schirmaherr je napisal 'Zarota Metuzslemov' Se je skušal izogniti tragiki staranja? Tudi sam sem bral to knjigo. Staranje naj bi bilo zarota zaradi problemov, ki se odpirajo z njimi v zahodni družbi.  sam je pesimist.
Morda bi se o njih lahko naučili česa od vrhunskih šahistov. Ti skrbno proučijo oz. analizirajo dotedanje partije svojih nasprotnikov, da bi odkrili najprodornejša nadaljevanja, ki bi jim omogočila prihodnje zmage. Ta metoda je priporočljiva, čeprav ni povsem zanesljiva. Oba soigralca se začneta gibati na neznanem terenu konstelacije figur na šahovski plošči. 
Budist Nishida pozna zakonitosti neskončne polnosti niča, kar je za nas paradoksalno nera zumljivo. Po Dioniziju spoznavamo z nevedenjem. Budizem je poln paradoksov. Kako misliti božansko v današnjem ostrem razcepu med sekularnostjo in teologijo. Irigaray je opisal 'dobo Diha'. Jezus je navdahnjen z dihom Duha. Naloga človeštva v tej tretji dobi je, da samo posta ne božanski (nav)dih. Chora je bila prvotna matrica Boga. Zato lahko celotno stvarjenje razumemo kot božanski dih. Mar to ne spominja na Anaksimenov zrak?   

0b Uršičevi 70. letnici kolegi želijo počastiti Uršičev jubilej. V zborniku so zbrane razprave, ki so jih avtorji predstavili na simpoziju novembra 2019 ob Uršičevi upokojitvi. Prispevki kažejo na širok vsebinski razpon filozofskih tem, ki časovno segajo od Parmenida do sodob nih filozofov umetne inteligence pa tudi pesmi Borisa A. Novaka, ki uvajajo, bogatijo in zaključujejo njegov filozofski del. Polje neskončnih možnosti je dano tako v starih tekstih kot v sodobnih metaforah za kvantno sliko. Uršič v Jeseni podaja odlično razpravo o teorijah multiverzuma. Zanj je potreben univerzum z absolutnim duhom 

Tine Hribar (2023) navaja 4 aktualne kozmološke hipoteze, ki se nahajajo med večnim življenjem in toplotno smrtjo vesolja: 1. model Lambda CDM predvideva temno energijo kot gonilno silo vesolja, ki se s širjenjem postopno ohlaja do absolutne ničle. Za zdaj je vesolje neomejeno kočno, ker je brez središča. Po 2. hipotezi se vesolje krči do popolnega kolapsa, 
po 3. hipotezi se vesolje širi zaradi vakuuma. Po 4. varianti so strune pomembnejše od kvantov.  Vendar ima tudi ta svoje pomanjkljivosti, ker velja za ogromne energije denimo pred velikim pokom. Na nek način se vračamo k lambdi z množico novih možnih scenarijev. Možno je samouničenje vesolja z veliko eksplozijo ali implozijo. Vesolje se spreminja. 

Seveda ne moremo videti razpleta končnega dogajanja vesolja. Nekateri verniki 'veliki pok' izenačujejo s stvarjenjem. Po Heraklitu je vesolje večno živi ogenj, ki se po meri vžiga in ugaša. Očitno tudi novejše hipoteze to potrjujejo brez zunanje intervencije, ki jo predvidevata Platon z idejo in Aristotel s prvim gibalcem.  Pri Aristotelu bog svet giblje, ker je ljubljen, pri Pavlu pa Bog nas tako ljubi, da žrtvuje svojega sina.  

Proizvajanje kozmosa ne poteka iz nič, ampak iz energije, iz Enega. Parafraza ne Wittgenstei na – 'O čemer ne moremo govoriti, to moramo skušati povedati vedno znova'. Živim zato, da živim. To je bilo za Plotina končni cilj, za Eckharta pa je šele izhodišče. Že vso zgodovino in še posebej v zadnjih desetletjih  kozmologije se izmenjujeta parmenidski in heraklitski model vesolja.      

Skupno vsem esejem o Marku Uršiču (2023) je, da v njih ni enoznačnega odgovora na vpraša nje, »kaj je duh zdaj, na začetku novega tisočletja, v naši 'globalni' civilizaciji«, ko se je duh znašel, med »ogroženimi vrstami« (Ibid.). Ali lahko tudi danes govorimo o kozmičnem, vesoljnem duhu, podobnem npr. Schellingovemu »duhu v naravi«. V tem primeru bi lahko sovpadli kozmologija (in filozofija narave nasploh) in etika, saj v domnevni duhovno-kozmični celosti sovpadata kraljestvo svobode in kraljestvo nujnosti. Ali se svoboda in nujnost izkazujeta le za dva različna pogleda na vesoljno Eno? 

Pričujoči zbornik ne razpravlja o vlogi in pomenu mistike danes. Duhu se tradicionalno pripisujejo trije glavni 'atributi', kot so 1. um, 2. zavest in 3. volja, Noben ni niti nujni niti zadostni pogoj za obstoj duha. Duh je le na svojih višjih razvojnih stopnjah zavesten oz. samozavesten, kot oseba višjega reda. V tradicionalni filozofiji so domnevali, da je tudi v razviti človeški osebi prisoten duh in to najbolj v (raz)umu, samozavedanju in svobodni volji. Poudarjen je bil zlasti 'umski« značaj duha'. Platon in Plotin sta opredelila duha kot vesoljni  um. To se je nadaljevala prek krščanstva vse do Schellinga in Hegla. Z Descartesom in novoveškim subjektivizmom izstopajo še drugi 'subjektni' momenti duha, npr. jaz, subjekt, želja in volja do moči. Skozi željo in voljo je nastal nezavedni moment duha, ki predstavlja tiho ozadje zavedanja in cogita. 

Uršič skeptično upa v obrat tega trenda, ki bi dal novo renesanso duha. V njej bi imela zavest zopet večji in drugačen pomen v odnosu do volje in želje, kot »jasnina uma, ljubeča pozornost do čudežnosti bivanja, zavest o presežnosti narave in enosti sveta. Upa v zavest v neminlji vem Platonovem duhu. Sprašuje se po ontološki naravi zavesti. Sodobni avtorji kot so Maurice Merleau-Ponty, Daniel Dennett, David Chalmers, Thomas Nagel, Douglas Hofstad Uršića navajajo na obnove  hipoteze panteizma. Pri zastavitvi kozmološke hipoteze se navezuje na Barucha Spinozo in Friedricha Schellinga v smislu kozmološke hipoteze. 

Pri vprašanju, kdo ali kaj je duh, se naveže na upanišadsko idejo o nedualnosti sebstva in vesolja v smislu ātmana in brahmana v znamenitem izreku iz Chāndogya upanisad: »Ti si To« (tat tvam asi). Iz tega izhaja, da je vsaka zavest ni duh, ki lahko izreče ali začuti 'jaz', tisti živi duh, ki je 'smisel vesolja', oz. je po Schrödingerju »tista oseba, ki vodi 'gibanje atomov' v skladu z zakoni narave' (povzeto po Uršič, 2010: 654). Kozmični duh ni zavesten sam po sebi, temveč le v nas, opazovalcih, ki smo nastali milijarde let po začetku našega vesolja in se čudimo čudovitosti in »fini uglašenosti« vesolja« (Uršič, 2012: 77). 'Prakso duha' najdemo zlasti v umetnosti, religiji, meditaciji, v eshatologiji in futurologiji. Ni mogoče, da bi svet videli/spoznali brez duha. (Uršič, 2015: 482; Uršič, 2018: 176–177) Navedli smo fizike, ki verjamejo v obstoj duha Einstein, Plank, Zohar. Targ. Galilejeva komisija pledira za nematerialistični odnos do znanosti. Težko je prepoznati resničnost duha oz. Svetega duha. 

V evropskem prostoru je težko oblikovati enotno teorijo duha. Pojem duha v evropski miselni tradiciji je običajno zvezan s pojmi najvišje stvarnosti, dejanskosti in aktualnosti. Vsi ti pojmi zajemajo nasprotje z ne-bitjo, možnostjo in potencialnostjo. Duh se zamišlja kot večno počelo vsega. V njem so udejanjene, uresničene vse možnosti. Vse zgolj možno, potencialno, verjet no, in ne dejansko, je bilo največkrat dojeto kot nekaj 'manj vrednega', ontološko nižjega. Klasična avtorja pri tem sta Platon in Aristotel. Platon je v Timaju duh (noûs) predstavil kot čisto umnost, ki brezčasno zre ideje oz. čista bistva vsega, medtem ko je vsa potencialnost zajeta v t. i. chóri ('prejemnica', 'kraj'), ki odpira prostor vsemu čutno oblikovanemu svetu, sama pa ni zajeta v ničemer (ni niti prostor niti čas), je nevidna in brezoblična oblika, ki spreje ma vse (Platon, Timaj: 51a). Platon chóro primerja z maternico oz. babico, ki poraja vse, kar je čutno prezentno, pa tudi z matrico, v katero se vtisnejo vse oblike, a je sama brez (čutnih) oblik. Chóra je za Platona tudi vez, ki povezuje vse umsko, tj. brezčasne ideje s čutnim in spremenljivim svetom (Ibid.). Zaradi paradoksnosti vsega govora o chóri Platon govori o 'nepristnem oz. pankrtskem govoru' in mišljenju, saj poteka brez posnemanja umskih idej (Ibid.: 52b). 

Podobne zamisli o čisti (duhovni) potencialnosti zasledimo pozneje pri novoplatonikih (predvsem pri Proklosu, Jamblihu in Damaskiju) (Gersh, 1978; Shaw, 2012). Aristotel podobno razlikuje čisto formo in čisto materijo. Duh je pojmovan kot čisti um (noûs), substanca. Ta ne potrebuje ničesar, v kar bi bila vtisnjena. Druge forme so vtisnjene v določe no materijo. Materija (hyle) je bit v možnosti, nasprotno je duh bit v dejanskosti (aktualnosti). Zdi se, da je Aristotel dopuščal tudi neke vrste primarno materijo, ki naj bi bila zgolj čista bit v možnosti brez vseh oblik, torej zopet »nekaj« izven biti in nebiti (npr. v Metafiziki, 1029a20–26). Tudi tu naj bi bila prva materija zamišljena kot neke vrste pra-maternica vseh stvari. Zdi se, da se je pri tem tudi Aristotel zapletel v podobne pojmovne in logične težave glede izrekljivosti in misljivosti prve materije, kot so tiste, ki jih je sicer glede chóre očital Platonu.1 Načelno je tu še odprto vprašanje, koliko sta Platon in Aristotel res zagovarjala dualistično nasprotje med duhom in snovjo.  Ali ne gre pri tem bolj za videz dualizma, ki prikriva globlje poenoteno razumevanje Platona in Aristotela. V zahodni filozofiji je prevladovalo dualistično pojmovanje. Namige o preseganju ali vsaj omiljenju tovrstnega dualizma sicer lahko najdemo pri nekaterih zgodnjesrednjeveških avtorjih, ki so bili pod močnim vplivom novoplatonikov, npr. pri Dioniziju Areopagitu, pri Johannesu Scotusu Eriugeni. 

Aristotel v Metafiziki pravi, da materija izvorno ni niti substanca niti kaka kvaliteta ali kaka druga kategorija biti, a ni nič, saj tudi zanikanje bivanja še pomeni neko akcidenco. G. Shaw (2012) piše o nedualni, 'teurgični' interpretaciji Platonove chóre pri Jamblihu. Eriugena govori o božji ne-bitnosti, ker njegova vzvišenost presega sleherno bivajoče, božje stvarjenje sveta iz niča pa tolmači kot stvarjenje iz božje prebogate ne-bitnosti (Carabine, 2000: 35), Eckhart pa vzneseno govori o »božjem temelju« (grunt), ki je takšna skrivnost, ki presega celo (krščansko) božjo troedinost. Bog v svojem temelju je duhovna potencialnost, ki presega sleherno bit ali nebit (Eckhart, 1995: 333–334, 301–302). Podobne misli srečamo tudi v judovski mistiki, zlasti v bolj 'panteističnih' smereh (npr. v kabali), vendar so tudi tam ostajale obrobne (Scholem, 1978: 150–152). V 13. stoletju so nekateri sholastiki zagovarjali zamisli o bogu kot skupni formi vseh bitij (Amalrik iz Bene), pa celo o bogu kot skupni materiji vseh bitij (David iz Dinanta). Te misli je v 16. stoletju dalje razvijal Giordano Bruno, ki je celo izrecno izenačeval boga in materijo (in je bil za to tudi 'poplačan' s smrtjo na grmadi). Eden prvih evropskih filozofov, ki so problematizirali dualizem aktualnosti in potencialnosti z obveznim primatom aktualnosti pred potencialnostjo, je bil renesančni mislec 

Nikolaj Kuzanski meni, da je. Bog tako aktualnost kot potencialnost, je absolutna možnost, ki presega razliko med aktualnostjo in potencialnostjo v dogajanju in dejanju. Kuzanski je izumil nov têrmin 'possest', ki združuje 'posse fieri' - zmožnost storiti kaj in 'est' (biti) (1986: 916, 921) V znamenitem spisu O božjem pogledu Kuzanski piše o Bogu kot absolutni in neskončni možnosti, ki se lahko oblikuje v vsako obliko (1997: XV.) S tem je neposredno izenačil aristotelsko idejo prve materije z idejo Boga kot najpopolnejšega bitja. V bogu možnost nastajanja sovpada z možnostjo dejanja, prav tako možnost z dejanskostjo. Seveda gre tu za neskončno, čisto možnost, ne le za možnost čutne ali razumske dejanskosti. Pojmovni premik Kuzanskega je prelomen, res pa je tudi, da niti v njegovem času niti pozneje žal ni bil kaj dosti opažen in komentiran, kar govori o veliki prevladi tradicionalnih dualizmov duh-snov, dejansko-potencialno itd. v evropski filozofiji. Bog je absolutna potencialnost, ki presega razliko med aktualnostjo in potencialnostjo delovanja. On je 'prisoten' tako v globinah nastajanja kot v tem, kar nastane. Tudi Hegel je v svoji Zgodovini filozofije spekulativno jedro aristotelizma in srednjeveške sholastike povzel v ugotovitvi, da je bog duhovna substanca, ki je obenem potencialnost in aktualnost. Njegovo bistvo (esenca) je potencialnost, ki udejanja samo sebe, in v tej substanci se možnost ne razlikuje od forme, njen proizvod je obenem njena vsebina, njegovo določilo (Hegel, 1971: 144f ). Duh je spontano dejavna aktualnost, ki v sebi združuje udejanjanje potencialov, gibanje, formo in smoter ter prav s tem ohranja samoidentiteto v vedno novih razvojnih okoliščinah in vsebinah. Schelling je ostro razlikoval med aktualnostjo čiste eksistence in kakršno koli potencialnostjo (García, 2016). S tem je odprl pot poznejšemu eksistencializmu in zagovarjanju primata eksistence pred (sleherno) esenco in potencialnostjo.  Enotnemu pojmovanju duha se je Hegel bolj približal kot Schelling. 

Idejo enosti so zastopali bolj na vzhodu kot na zahodu. Tako je npr. v budizmu, zlasti v mahā yāna budizmu, vrhunska vrhovna duhovna resničnost praviloma razumljena kot praznina (śūnyatā), ki je ni mogoče ontološko opredeliti, ker presega vse oznake bivajočega ali nebiva jočega, vseeno pa je izvorni potencial tako za vse, kar (domnevno) nastaja ali mineva, tj. za pojavno bit (sam. sāro) kot tudi za vse, kar presega območje nastajanja in minevanja (nirvā no). Eden od najpomembnejših budističnih modrecev, Nāgārjuna, je v enem od svojih spisov o praznini zapisal: »(To), kar je nad obstojem in neobstojem, pa vendar ne prehaja kam drugam in ni niti spoznanje niti predmet spoznanja, niti je, niti ni, ni niti eno niti ne-eno, ni niti oboje niti ne-oboje, kar je brez osnove in nepojavno, nemisljivo, se ne da pokazati, se niti ne pojavlja niti ne izginja, kar ne podlega rušenju, pa tudi ni večno – to je podobno prostoru izven območja besed in spoznanja.« (Nāgārjuna, 1995: kitice 37–39) Podobno se v tibetan skem budizmu, zlasti v šoli »vélike popolnosti« (dzogchen), vsa bitja razume kot lastne manifestacije »telesa dharme« (dharmakāya), tj. duhovne pra-resničnosti, ki je sovpadanje praznine in prazavesti. Dharmakāya je temelj vse biti, ki presega vse bivajoče in nebivajoče ter se spontano in vedno le delno udejanja v posamičnem bivajočem. V 'sferi' dharmakāye ni razlik v biti, kvečjemu so razlike v oblikah bivajočega (Dowman, 1994: 70). Do razlik v biti pride šele v sferi telesne pojavnosti Buddhe (nirmān. akāya), vendar so te razlike le  navidezne, za razsvetljeno zavest jih ni. 

Podobno je v hinduizmu, konkretno v nedualni vedānti (advaita vedānta), najvišja realnost, brahman, razumljena kot nedoumljivo in neopredeljivo počelo (niti to niti ono) (neti-neti), ki v sebi združuje vidike biti (sat), duha (cit) in blaženosti (ānanda), vendar realnosti brahmana s tem nikakor ne izčrpamo. To so le koristne metafore, ki nam pomagajo usmerjati svojo zavest na brahmana, namreč tako, da eventualno začutimo sovpadanje lastnega sebstva (ātmana) z brahmanom. Podobno kot dharmakāya v budizmu, se tudi hindujskim modrecem, ki dosežejo razsvetljenje, izkazuje brezoblični in nadosebni brahman (nirgun. a brahman), nasproti vsemu bivajočemu (in nebivajočemu), predvsem kot čista, a dejavna in »²iva« potencialnost, vse bivajoče pa kot manifestacija (uobličenje) brahmana (sagun. a brahman) (Pandit, 2005: 33). Tudi v klasični kitajski filozofiji in modrosti najdemo nedualno pojmovanje duha in snovi, kjer se prefinjeno prepletajo dejansko in potencialno, bivajoče in nebivajoče, O potencial nosti, aktualnosti inje v duhu pojavno in nepojavno. 

V kitajskih kozmologijah je poglavitno načelo dao (pot) razumljeno kot enotnost dinamičnih dejanskosti in potencialnosti. Dao je razumljen kot izvor vsega, ker se izmika ubesedenju in kategorizaciji. Zajema tako bit kot nebit, vse dejansko in vse možnosti (ne pa tudi nemožnosti), in to v dinamičnem, krožnem toku proizvajanja in rušenja (Tan, 2003: 522). V nekaterih navedenih primerih nedualnega pojmovanja duha (npr. v advaita vedānti in v daoizmu) zasledimo razlikovanje med čisto duhovno bitjo, kjer bit sovpada s čisto potencialnostjo za u-obličenje česar koli, in dejavnim duhom, kjer se duh 'igra' z različnimi možnostmi udejanjaja, nastajanja in minevanja. Na ravni čiste potencialnosti v nečasovni hkratnosti sovpadajo in se medsebojno prepletajo različne, tudi nasprotne si možnosti, na ravni dejavnega duha pa se lahko v različnih časovnih presekih in potekih manifestirajo le določene, medsebojno skladne možnosti. Tovrstna ne- oz. bolje transdualna pojmovanja duha so po mojem mnenju precej bogatejša od tradicionalnih zahodnih pojmovanj, saj poleg tega dopuščajo (nekatera celo izrecno vključujejo) dinamično in razvojno dojemanje duha, kjer sta npr. domnevno nezavedna snov in zavestni duh zgolj dva vidika oz. dve manifestaciji vrhunske duhovne potencialnosti, ne pa drug drugega izključujoči bitnosti ali pojavnosti. Takšna pojmovanja so manj podrejena raznim enostranskim metafizičnim, teološkim in še manj ideološkim zožitvam in posledično zlorabam v političnih manipulacijah. 

Marginalizacija tovrstnih pojmovanj duha v zahodni duhovni tradiciji je veliko prispevala k naraščanju odpora zoper dualistična pojmovanja duha in narave (snovi) in navsezadnje k odrivanju pojma duha iz moderne in postmoderne zahodne kulture. Nekatere teze poznamo v kvantni fiziki, v matematičnih opisih kvantno fizikalne potencialnosti. Tam razlikujemo raven kvantnih prepletenosti, ki jih opišemo s pomočjo valovne funkcije, natančneje skozi superpozicije valovnih funkcij posameznih mikroobjektov. (Griffiths in Schroeter, 2017). V kvantni mehaniki načeloma lahko razlikujemo med kvantnimi stanji, ki jih ne motimo z opazovanji ali poskusi in jih lahko opišemo s superpozicijo valovnih funkcij. Ti opisujejo različne možne poteke dogajanja. Razlikujemo med dvema 'nivojema' potencialnosti: med čisto oz. latenčno ravnjo potencialnosti ter posibilistično potencialnostjo. Lahko bi dejali, da gre v prvem primeru za neko vrsto še neusmerjene kvantne potencialnosti - »latence«, v drugem primeru pa za »usmerjeno« kvantno potencialnost - potence«. Celoti latenc in potenc pravim »potencialnost« (Ule, 2011a, 2012). Ta celota v načelu nikoli ni povsem jasno obliko vana, kajti vsaj »posamične« latence so zgolj implicitno prisotne v superpoziciji latenc v dani valovni funkciji. Bistveno pri tem je, da je možno tako notranje-spontano kot tudi od zunaj izzvano prehajanje iz koherence v dekoherenco valovne funkcije zaradi stika kvantnega mikrosistema z makro-okolico (npr. zaradi posega opazovalca ali eksperimentatorja v sistem) in nazaj, oz. iz dekoherence v novo koherenco (npr. ob ponovni izolaciji opazovanega kvantnega sistema od okolja). Latenca, potenca in aktualnost tvorijo v sebi povezano dinamično celoto potencialnosti in aktualnosti, kjer ne moremo nobenemu 'momentu' dati izvorne prednosti pred drugimi, a ta celota ni podana kot izoblikovana realiteta, temveč kot neizrecno (implicitno) prisoten kontekst nekega dogajanja. To ugotovitev lahko razširimo tudi na naravni svet kot celoto. Tu je izvorna le dinamična in implicitna celota potencialnosti in aktualnosti, kjer prevladujejo  latence, potence in aktualnosti pa nenehno prehajajo druga v drugo. To spominja na pojmovanja dinamične celote duha in narave, aktualnosti in potencialnosti, npr. v daoizmu in budizmu. 

Latence se v osnovi lahko udejanjajo avtonomno v različnih sistemih in interakcijskih proce sih (a lahko 'preživijo' le v ugodnih razmerah za nadaljnji obstoj), lahko pa jih aktualizira tudi stik z bolj kompleksnimi oblikami sistemov in interakcijskih procesov. Ule je  v zadnjih letih filozofsko in znanstveno vsaj delno  rehabilitiral pojem duha. To v prvi vrsti pomeni izogi banje dualizmom aktualnosti in potencialnosti, forme in materije, duha in narave ter izenače vanju kognitivne osebne zavesti in duha, kar je po nepotrebnem zoževalo pojmovanje duha na idealizirane intelektualne entitete (npr. Ule, 2011b, 2015a, 2015b). Ule ne sledi mnogim kozmičnim ali suprakozmičnim pojmovanjem duha, ki začenjajo pri duhu kot vesoljni ali nadvesoljni stvarnosti in mu sledijo pri njegovem 'sestopanju' v snovno naravo, v življenje, človeško družbo in človeško individualno zavest, ampak začenja gradnjo pojma duha 'od spodaj', iz konkretnih situacij v naravi in družbi, kjer se odpirajo duhovni prostori, oz. bolje, duhovna potencialnost. Objektivnega duha kot sposobnosti ljudi za umno identifikacijo ali diferenciacijo z drugimi ljudmi v mediju svobode oz. na njegovo poznejšo 'predelavo' pri Nicolaju Hartmannu, dopolnjuje z Wittgensteinovim pojmovanjem življenjskih oblik in 'slepega'. Le mi kot osebe spoznamo samo-zavedni duh oz. se zavedamo duha, prav tako le mi poznamo umni duh, duh. Zdi se, da lahko govorimo tudi o neke vrste evoluciji duha v naravi, ki se progresivno razvija na bazi temeljne kvantnomehanske vsepovezanosti. Temeljna oblika tega razvoja je pojav cikličnih povezav med sestavinami naravnih procesov. Tako nastanejo neke vrste protosemiotski procesni cikli. Bistveno za tovrstne procese je, da določeni sistemi postanejo občutljivi na dejanske in tudi na zgolj realno možne dogodke okrog njih. Tu se izoblikuje implicitna celota potencialnosti in aktualnosti, ki prehajajo druga v drugo, kar formalno gledano spominja na kvantnomehansko celoto procesov koherence in dekoherence. To je značilnost večine bioloških procesov duhovne evolucije.

Plotin pogosto govori o večnosti narave kot kozmosa; tako tudi v tem traktatu (II 9, 7): »Ta svet ne pozna ne začetka ne konca, ampak biva večno ...« (Ibid.: 443). Sledi razlaga kozmosa kot popoln posnetek Enega. Njegova dejanskost – enérgeia je bila dvojna: tista, ki je v njem, in tista, ki je usmerjena drugam v pretaka čudovita moč. Proizvajanje  kozmosa  ne  izhaja  iz  nič,  marveč  iz  energije,  ki  se  kot  čudovita  moč  preteka  po  Enem  ter  se  iz  preobilja  samodejstveno  izteka/izseva  v  Um,  iz  njega  pa  v  kozmos  kot  »lepo  in  naravno  podo bo«  Enega.  Zato  je  narava  kot  kozmos  najlepši  in  najboljši, leibnizevsko rečeno, od vseh možnih svetov. A ker je ta najboljši svet obenem nujen, drugih svetov kajpada sploh ni in ne more biti.

Eckhart človeka kot večno, pred-ustvarjeno, nesmrtno bitje enači z Bogom. Meni, da je moja bitnostna bit onkraj »Boga« kot počela ustvarjenih bitij. Se pravi: »V oni Božji biti, ki je nad vso bitjo in nad vso različnostjo, č bil jaz sam, tam sem hotel samega sebe spoznati, Theo Kobusch v poglavju »Krščanstvo – najstarejša filozofija« iz knjige Krščanska filozofija: odkritje subjektivitete (2019).  Platona  predstavi  takole:  »Orfej,  Homer,  Solon,  Pitagora  in  Platon  so  bili  pod  egipčanskim  vplivom.  Očitno   je  tudi  ujemanje Platonove filozofije s filozofijo brahmanov, Judov, magov in Egipčanov. Platon je od Mojzesa prevzel celo monoteizem ...« (Ibid.:85–86). Kljub temu naj bi bila krščanska religija (pač po zaklinjanju cerkvenih očetov z  Avguštinom  na  čelu)  ne  samo  sodobna,  ampak  tudi  najstarejša,  prva  filozofija.  Platon  se je podobno kot za njim krščanski teologi – polaščeval vsega, pogosto zapadajoč v eklektična protislovja (npr. med egipčansko navdahnjeno henologijo v Državi in Parmenidu ter judovstvu sorodno teologijo v Timaju), vendar na način, ki po svoji literarnosti in teoretskosti visoko presega krščanske cerkvene očete. Gre za dejstvenost, kakršna je implicirana v sintagmi »dej biti«. Pri Plotinu gre za dejavno izlivanje oz. izžarevanje/izsevanje,  kakršno  je  značilno  za  sončno  energijo.  Ne  gre  niti  za  dejanskost,  ki  je  rezultat  dejstvenosti,  niti  za  (smotrno) dejavnost, za delo ali ustvarjanje, ki sta rezultat načrtovanja.
 
Med življenjem in toplotno smrtjo vesolja da bi rad ustvaril tega človeka. In zato sem vzrok samega sebe po biti, ki je večna, ne pa po svojem postajanju, ki je časno. In zato sem nerojen in po načinu svoje nerojenosti ne morem nikoli umreti.« (Mojster Eckhart, 1995: 294). V mojem (večnem) rojstvu so bile rojene vse stvari in jaz sem bil vzrok samega sebe in vseh stvari. Če pa bi mene ne bilo, tudi »Boga« ne bi bilo; da je Bog »Bog«, temu sem jaz vzrok; če bi ne bilo mene, bi Bog ne bil 'Bog'. Vnaprej vem, da sem (bil) kot večni, čisti Jaz pred Bogom kot Bogom, tj.  Stvarnikom.  Da  ni  Stvarnik  vzrok  mene,  marveč  sem  Jaz  vzrok  Stvarnika.  Da  sem  kot vzrok samega sebe in vseh stvari, vesoljnega stvarstva torej, tudi stvarnik Stvarnika. Ne Stvarnika kot stvarnika iz nič, marveč kot stvarnika iz mojega večnega rojstva rojenih stvari. Zato: Če ne bi bilo mene, v svojem večnem samorojevanju in rojevanju vseh stvari istovetnega z Bogom, Bog ne bi postal »Bog«, v vzvratnem ogledalu stvarstva uzrti Stvarnik. Bog in Jaz sva, namreč v večni biti, eno in isto: Jaz sem Bog in Bog je Jaz. Iz tega zato ne izhaja le moje dostojanstvo, marveč dostojanstvo vseh stvari, celotnega stvarstva, narave kot take in v celoti. Po meni, zaradi mene kot čistega Jaza, istovetnega z Bogom, je vse, kar biva, dragocenejše od Stvarnika. V svoji biti je sveto vsako bivajoče in vsaka muha, vsaka mušica je več od Stvarnika, tega 'Boga' Zdaj vemo, da 'Bog' ni najvišji cilj stvarstva.« (Ibid.: 292) »Zato molimo Boga, da nas osvobodi 'Boga'. Tako bi doumeli in večno uživali resnico tam, kjer so enaki najvišji angeli, muhe in duša, tam, kjer sem bil in sem hotel, kar sem bil, ter  sem  bil,  kar  sem  hotel.«  Na  začetku  vseh  začetkov,  kjer  sem  kot  Bog  ustvaril  'Boga'. Je kot samovzrok (causa sui) rodil samega sebe? Življenje je sveto po sebi samem, kar navidez ne potrebuje utemeljitve z razlogi. Je pa razlog v življenju samem: »Živim zato, da živim. Življenje živi iz lastnega temelja in izvira iz sebe brez (vsakega) zakaj prav v tem, da živi (za) sebe samo.« (Mojster Eckhart, 1995: 174) To, kar je bil za Plotina cilj, je za Eckharta izhodišče. To izhodišče je Descartes, ko človeka izpostavi kot Subjekt vsega, kar je (tudi Boga v njegovem bivanju), fiksiral kot absolutno temelj 'Mislim, torej sem'. Jasno in razločno, torej z vso gotovostjo si samega sebe predstavljam kot predstavljajočega si 'cogito me cogitare' 'sebe in vse druge stvari' vključno z Bogom (Eckhart). Res priznavam obstoj Boga; to priznanje izvira iz mene samega, iz moje vrojene ideje, iz moje jasne in razločne predstave mene kot edinega Subjekta vseh predstav.  Ker ideje zdaj ne pomenijo več idej v Platonovem pomenu, idej kot izgledov stvari, marveč pomenijo moje predstave, moje poglede na stvari (tudi na Boga), se vse dogaja v krogu med predstavo in predstavljenim. Pod obnebjem razmerja med človekom kot subjektom in stvarmi kot objekti. Bog je kot nedvomno dejstvo priznan oz. potrjen šele kot pred--met, kot tisto pred-stavljeno v gledališču jasnih in razločnih predstav (v obeh pomenih, subjektnem in objektnem). Isto velja za naravo in njene zakone. Ideja neskončnosti je po Descartesu sinonim  za  Boga in  s  tem  ime  njegove  singu larnosti, ki  je  že  naravnana k Nietzschejevemu nadčloveku v prihodnosti predestinira nemu, da na podlagi Descartesove subjektne osnove  prevzame mesto pokojnega t. j. mrtvega Boga. 

O tej tehnološki singularnosti govori Uršič v Zimi (2015: 454 isl.), zadnji knjigi Štirih časov. Uršič ob tej singularnosti poudari specifično vlogo analogij, prepletov metafor in metonimij: pravi, da je mišljena v dvojni analogiji s fiziko: gre za enkratnost tega Dogodka, za iztrganost Singularnosti iz zgodovinskega prostora-časa, in za njeno zastrtost, saj je (še) onkraj našega izkustvenega 'horizonta dogodkov'.« (Ibid.: 454) Pred nami je singularnost, ki jo je nazadnje modeliral Kurzweil s knjigo  Singularnost je blizu: ko ljudje presežejo biologijo (2005). Ta transcendenco simulirajoča knjiga sicer ni teo-eshatološka, je futurološka; toda prežeta z religioznostjo, kakršno je vzpostavil že novozavezni Pavel z obljubo Paruzije, nadnaravnega Dogodka, ki naj bi se zgodil z drugim prihodom Odrešenika. Gre za judovsko-krščansko apokaliptično eshatologijo, ki se prek Marxa in Einsteina razpotegne tudi do Kurzweila. Svetega Duha zamenja umetna inteligenca, Superinteligenca transhumanega humanizma. Naravna in umetna inteligenca se v določenih pomenih dopolnjujeta, v drugih se pa izključu jeta. Je možen Nietzschejev polnoživljenjski nadčlovek, ali  biokibernetski nadčlovek: čez-človeško bitje kiborg, bivajoč v kiberprostoru? Le da se ne zadovolji s krščansko posmrtno nesmrtnostjo, marveč se steka v zahtevo po 'biološki nesmrtnosti', tj. po neumrljivosti, v najslabšem primeru pa po vstajenju od mrtvih ali vsaj zelo podaljšanem življenju na tem svetu in za ta svet. 

V mistični  paradoks  platonskega  vesolja  poseže  Plotin  in  svoje  Eno  –  na  sledi  Platona, obenem pa v nasprotju z njim – vzpostavi kot predvesoljno in preddemiurgično Eno. Eno kot Plotinovo Dobro ni načrtujoči demiurg, marveč (po analogiji z energijo Sonca) iz preobilja svoje Moči v vesolje samodejno razdajajoča, »izlivajoča« se energija. Končno nastopi Mojster Eckhart, ki – prehitevajoč večino sodobnih teologij in filozofij – človeka, izenačenega v njegovem čistem jazstvu z Boštvom nad Bogom kot stvarnikom, umesti ne samo pred boga kot Platonovega demiurga, ampak tudi pred Avguštinovega boga kot kreatorja iz nič. 

Med večnim življenjem in toplotno smrtjo vesolja je nova dimenzija, postavka novega vesolja, npr. tistega s štirimi prostorskimi dimenzijami, neopisljivega z jezikom in nedojemlji vega z zakoni sedanjega vesolja. Nas pred takšno usodo vesolja čaka le »veliki zaplet« brez velike eksplozije in velikega kolapsa pa tudi brez velike hiberniranosti? Morda je presenetl jivo, da sredi vsega tega preigravanja z variantami neštetih spremenljivk vendarle vztraja neka konstanta. Konstanta, ki jo najbolj zvesto čuva prav naravoslovje z znanstvenimi disciplinami, kakršna je sodobna kozmologija. Rekli bi ji lahko Heraklitova konstanta. Je tudi zavračanje intervencije, ki ga razglaša 30. fragment  Heraklitovih  besedil:  »Tega  sveta  {kozmosa},  istega  vsem  skupaj,  ni  naredil,  niti kateri izmed bogov niti kateri izmed ljudi, ampak je vedno bil in je in bo, ogenj več-no živeči, ki se prižiga po merah in ugaša po merah.« (Heraklit 22 B 30, Fragmenti predsokratikov, 2012: 381). Šlo naj bi za dodatno temno snov, ki naj bi bila vzrok za sferično upognitev vesolja; to pa naj bi »dosedanje poznavanje postavilo na glavo. Saj bi po tej podobi vesolja, če bi potovali dovolj daleč, prišli na izhodiščno točko. Vendar »še ne vemo, kakšen naj bi bil novi model«. Priložnost za preverjanje oz. potrditev meritev ekipe s Planckovega observatorija pa bo nastopila tako in tako šele »čez nekaj let, ko bo observatorij Simons, ki ga gradijo v Čilu, gravitacijsko lečenje izmeril še natančneje kot Planck. 

Nekateri verniki skušajo vso evolucijo razlagati iz  ustvarjal nega dejanja Boga. »Obstoj velikega poka odpira vprašanje, kaj je bilo pred tem in kdo ali kaj je odgovoren zanj.« (Collins, 2019: 79) če ni odgovora na vprašanje kaj, ostane še samo še  vprašanje: Kdo je odgovoren. Z njim pa ne pride le do samostalništva, ampak tudi do poosebljenja tistega  'pred'  skratka do vstavitve oz. podstavitve Boga Očeta in vse Svete Trojice. Manjka le še Avguštinov Stvarnik? Seveda ne. »Zagotovo noben drug pojav ne kaže tako zelo na meje znanosti. Teorija velikega poka ima zato za teologijo pomembne posledice. Za verske tradicije, ki pravijo, da je Bog vesolje ustvaril iz nič (ex nihilo), je to izjemna stvar.« (Ibid.) Collins vse skrči na Avguština. Ne najde prostora ne za Heraklita (pač pa za Hitlerja), ne za Platona (pač pa za Pilata), ne za Aristotela (pač pa za Adama), ne za Mojstra Eckharta (pač pa za Marxa) itn. 

Ko  Uršič  v  Zimi (2015) tehnološko  singularnost  primerja z matematično in kozmološko singularnostjo, sklene, da je futurološka raba besede 'singularnost' 'zgolj analoška'. T. im.   znanost  o  rezultatih  supersingularnosti,  se  pravi  o  koncu  človeške  dobe  v  letu  2045,  letu  realizirane  neumrljivosti,  ko  bo  proizveden  sapiens  2.0,  je  že  kar  pootročena fantastika. Napoved, da bo leta 2200 vesolje postalo 'gigantski superkompjuter' s svojim 'kibernetskim totalitarizmom' sodi v območje teološke fantazmagorije, dedinje avguštinovske zablode o stvarjenju iz nič. 

Skozi vso zgodovino se menjavata parmenidovski in heraklitovski opis vesolja. Tako kot Heraklit se tudi moderna kozmologija ne ozira na intervencijske posege tujih faktorjev v dogajanja v našem Vesolju oz. v cikličnih  vesoljih.  Ne  gre  za  takšne  ali  drugačne  bogove,  temveč za  dogodke  Dogodja.  Po Schutzovi   terminologiji so  prostori-časi arene dogajanja vseh fizikalnih dogodkov. Dogodek je definiran kot lega v nekem času. Prostor-čas je unija vseh dogodkov enako kot je premica unija vseh svojih točk. Vse to predpostavlja, da se iz nič ne dogodi nič. Antična modrost pravi, da iz nič ni nič. Da se izvijemo iz demiurškosti oz. iz njene absolutizacije v kreacionizmu ter  se  vrnemo  k  nepresegljivi naravnanosti   narave, da ne bi misleč, da smo bogovi zdrsnili v samouničenje. 

Simona Weis skuša pojasniti Uršičevo  sintezo platonske, novo-platonske  filozofije  in njego ve lastne  filozofske  misli. Išče presežno v  'tu  in  zdaj'  in odnos  med  'tu'  in  'tam', zemelj skim  in  nebeškim,  čutnim in umljivim. S tem ohranja napetost in prisotnost človeškega duha v dialogu s samim seboj in z vesoljem. Če je 'druga plovba' pri Platonu namenjena odkrivanju duhovnega sveta in zato zahteva preseganje čutnega sveta, je Uršičevo duhovno potovanje usmerjeno v vzpostavitev in ohranjanje stika s presežnim v tem življenju, kjer čutna lepota ni le enkratna odskočna deska ali prva stopnica, temveč izhodišče ter navdih duhovnega iskanja. 

Uršič se je navdihoval pri filozofiji budizma. Središčno zanimanje prispevka je univerzalen in vsezajemajoči prostor budistične filozofije, kjer domuje vse bivajoče, ki je bil v budizmu mahāyāna poimenovan praznina (skrt. śūnyatā). Iz prostora praznine, ki pa ne pomeni odsot nosti vsebine, ampak brezmejno polnost, vznikne tudi misel japonskega filozofa Kitara Nishide, ki je s konceptom basho (jap.) zasnoval tudi novo filozofsko metodo, ki zavrne objektivizacijo realnosti in tako premosti razlike med subjektom in objektom, posamičnim in univerzalnim. V prostorih budizma, ki nimajo ne meja, ne oblike, ne imena, se nasprotja ne sintetizirajo v en, vrhovni absolut, ampak se v brezoblični uniji ohranijo kot taka – kot oblike brez oblik, krogi brez obsega. Dialektika odprtega kroga onkraj neprodušnih kategorij in diktature diskurzivnega odpira prostore izkustvene modrosti ter ustvarja stičišča filozofskega uvida in meditacije, na katerih se porajajo tudi Markovi filozofski ‘multiverzumi’ ter njegova pretanjena in globoka iskanja.

Krajine filozofije ki jih je odpiral Marko Uršič se zdijo brezmejne že zaradi vključevanja tudi azijskih tradicij. Oblikoval je mostove, prehode in srečanja v dialogu med vzhodom in zahodom ter pokazal tudi svoje posebnosti. Mirko Hribar ga je učil spoštovanja duha, seznanil ga je s filozofsko mislijo budizma theravāda. 
 
Bog je sicer neviden, vendar pa on vse vidi in vse ve. Med prakticiranjem zdravilnih metod bodimo pozorni na odzive. Ni vseeno, na katere oblike zdravljenja se odziva. Kontrolna instanca je 'pravi, višji jaz, notranje vodstvo, sebstvo, višja resnica, domača najvišja vibracija itd. Bog bo poskrbel za nas, da se mi lahko posvečamo drugim. Nekateri premalo razlikujejo višji in nižji jaz. Naj bo srečno naše novo telo, ki je integriran v dušo, duha. Pisanje o osebnostni rasti je moj način vplivanja  na druge. Mnogi izhajajo iz lastnega primera in opisujejo, kako so ga rešili. Pri tem navajajo seveda tudi tiste, s katerimi so bili v stiku. Nekateri klienti sami poiščejo zase ustreznega zdravilca. Dnevnik nam pomaga uvideti pravilnost intuitivnih sporočil. 

Zbornik 'Misli svetlobe in sence' je odlična odskočna deska za primerno duhovno prakso. Saj duh ni samo na distanci, ampak nam je kar najbližji. Njegovi štirje letni časi so podobni Vival dijevimi v glasbi. Kot se je Frankl vprašal, kakšen smisel imajo enostranski pogledi njegovih sodobnikov, so se tudi ti spraševali, kaj jim njegov smisel lahko pomeni. Nekateri so ga izrecno zavračali. Različni teoretski pogledi nastajajo zaradi različnih načinov življenja.  

Uršič pri Cassirerju išče odgovore na vprašanje, kako je mogoče v enotnem metodološko-tematskem kontekstu neprotislovno misliti celoto in njene dele, enotnost in razlike, subjekt in objekt, življenje in duha, čutnost in racionalnost, mit in znanost, mrežno in stopnjevito strukturo simbolnih form, transcendentalno subjektiviteto in napredujočo dialektiko form, substancialnost in funkcionalnost, idealizem in filozofijo življenja, naravoslovje in kulturo slovje, ne da bi pri tem tvegali izgubo, popačenje ali redukcijo tovrstne raznolikosti na zgolj enega od momentov celotne dialektike simbolnih form in njegovo favoriziranje. Odprto je  ključno vprašanje pogojev možnosti integrativne filozofije, ki znotraj diferenciranosti in razpršenosti filozofskih metod in tem – tudi onstran filozofije same – išče Ariadnino nit. Cassiser podobno kot avtorji zbornika želi povezati filozofijo z nekaterimi njenimi tradicionalnimi delitvami, kot tudi dinamiko kulturnih form z naravoslovjem.   

Je možna rehabilitacija metafizike znotraj analitične filozofije? S stališča Marka Uršiča se je analitična filozofija z vpeljavo konstruktov, kot so 'možni svet', 'čezsvetna identiteta' in 'dvojniki', vrnila k metafizični spekulaciji, čeprav jo je na svojem začetku hotela povsem izločiti. Semantike možnih svetov so z iskanjem ontoloških utemeljitev omogočile ponovno uveljavitev metafizičnih vprašanj znotraj analitične filozofije. Vendar pa pojasnjevanje modalnosti možnih svetov odpira določene (ne)zavedne nevarnosti. 

To, kar mi je manjkalo pri slovenskih tematizacijah duha, je opisal že Haecker (2002). Prizna
tri uboštva človekovega duha, ki so njegove pomanjkljivosti. 1. duh ne spoznava neposredno.  2. svoja spoznanja izraža v nelastnem jeziku. 3. ima zmožnost zmote. Bistvo duha je v ponavljanju (Kierkegaard). Haecker ve, da obstajajo različne filozofije duha. Kierkegaard je umrl v goreči ljubezni do Jezusa, čeprav je bil izobčen iz cerkve. Človekov duh potrebuje vero. Zanjo pa potrebuje svobodno voljo. Haecker opazi upad verovanja v EU. Zato je njegov filozofsko-religiozni prispevek toliko bolj utemeljen. Vidi, da se svobodna volja zlorablja. Ne boji se, da bo to izpadlo eshatološko-metafizično. Človeka opredeljuje kot animal credens. Življenje samo je resnica in resnica je življenje duha. za krščanstvo sta telo in duh neločljiva. Po smrti dobi duša drugo telo     

O smiselnosti, statusu in možnih prognozah umetne inteligence se danes upravičeno veliko razpravlja. Zbornik navaja dva vala umetne inteligence. Prvi temelji na deduktivni logiki in hipotezi o mišljenju kot računanju. Močna umetna inteligenca je z idejo, da bi lahko naredili računalniški model misli, spodbudila filozofske kritike, med katere uvrščamo tudi Marka Uršiča, ki  je  razmišljanjem  o  umetni  inteligenci  posvetil  esej  »Meje  izomorfizma«  v  zbirki  Matrice logosa  (1987).  V  drugem  valu  se  osredotočajo  bolj  na  izdelovanje  pametnih  orodij,  ki  temeljijo na strojnem učenju. Taki sistemi so boljši pri modeliranju odločitev v negotovem okolju in  pri  modeliranju  znanja  kako.  

Je v filozofiji čudenje alternativa trpljenju? Je trpeči jaz lahko še isti, ko ostrmi nad dejstvom, da čas in prostor sploh sta, in se morda dokoplje celo do niča, ki »poraja svet, da bi se v njem prepoznal« (Ibid.: 93)? Problematika v drugem delu, O času in prostoru, ustreza tako kierkegaardovsko  razpoloženemu  »vajencu«,  ki  ga  zaznamuje  neskončno  hrepenenje  po  nedosegljivem, nadsistemskem onstranstvu, kot tudi znanstvenemu temperamentu mojstra. Tematika vedno znova preseneča s svojo mnogoplastnostjo, saj na mojstrovo največje veselje predstavlja izziv najrazličnejšim disciplinam: od mehanike, fizike in teologije do ge-ometrije, kozmologije, slikarske perspektive in psihologije. V preteklosti je prispevala nekaj najlepših vizij: od Platonove gibajoče se podobe večnosti, Avguštinovih dvoran spomina in spusta duše v časenje sveta, kot ga je videl Plotin, do razmislekov, ki jih navdihuje beneška umetnost, Swedenborgovih angelov in Proustovega Iskanja izgubljenega časa. Celovita predstavitev pa zajema tudi Aristotela, Kanta, Bergsona, Husserla, ne nazadnje tudi Einsteina in Gödla. Avtor dobro ve, kako vznemirljiva je lahko polemika na to temo (na tem mestu je predstavljena skozi dopisovanje med Leibnizem in Newtonovim somišljenikom Clarkom).  Obenem  pou darja,  da  je  poznavanje  časa  in  prostora  (osebno  vztraja  pri  tem  vrstnem redu) izhodiš če za premislek o naravi. V  tretjem  delu  knjige,  O  naravi, takrat  »ko  sulica  prebode  nebesni  obok«  (Ibid.: 361), se mišljenje neskončnosti ponovno obrne. In ne le po zaslugi terana, v katerem »ni eteričnih višav, v njem so temne zemeljske globine« (Ibid.: 369). 
Duša se prebudi zaradi življenjske sile -  elan vital in  trajanja. 

Podobno pot nakazujejo tudi sledovi Giordana Bruna, ki je z razsrediščenjem vesolja odprl nove možnosti pan-teizmu: neskončnemu stvarstvu je imanenten neskončni Bog. Distinkcija med kvantitativno neskončnostjo stvarstva in kvalitativno neskončnostjo Boga se izteka v procesno teologijo, ki je svoj čas navdihnila Schellinga, Whiteheada in Junga, a tudi danes, kot se zdi, odpira nove možnosti. Uršič je naklonjen panteizmu, a postane oseben, ko pripo-veduje o najglobljih izvirih presežnosti, ki razodeva Boga v tem edinem svetu. Blizu  pa  mu  je  tudi  Spinozova  umska  ljubezen  do  Boga,  »njen  mir  in  zbranost,  predvsem pa strpnost do tistih, ki verujejo drugače« (Ibid.: 79). Pod vplivom Brunove prijateljice Marije, »anteistke«, se izrazito moška debata približa poetičnim razsežnostim tovrstnega pogleda na svet. Schellingovi zastavki v Vekovih sveta se dopolnjujejo s poetično prozo njegovega prijatelja Hölderlina, racionalni filozofski diskurz pa se presega ob misli na »Pradejanje večnosti«.

Če je po Schellingu življenje nastalo iz hrepenenja večnosti po sami sebi, nastane vprašanje,  iz česa pa je nastalo po (sodobnih) kozmoloških teorijah. Seveda ne smemo stvariteljsko  zaslugo  pripisati  kozmičnim  principom,  saj  kozmos  ne hrepeni sam po sebi, vsaj ne na način, ki bi ga bil zmožen zaznati romantični zanesenjak. Nadvse pomenljivo in izzivalno pa vendarle ostaja dejstvo, da kozmologija s svojimi eksaktnimi fizikalnimi metodami odgovarja na povsem metafizična (filozofska in celo teološka) vprašanja. Zadnje poglavje knjige, O pračudežu, predstavlja sodobni kozmološki model, našo sedanjo »celoto idealizacij v okviru neke (kozmološke) teorije« (Ibid.: 536), obenem pa opozarja na pojme, ki ostajajo nezadostno razjasnjeni: med prvimi sodi mednje stvarjenje iz niča, vprašanje začetka časa in cela vrsta nesporazumov, ki nastajajo »zaradi ne dovolj premišljenega pojma neskončnosti« (Ibid.: 544). Kljub pomanjkljivostim – morda pa prav zaradi njih – kozmologija ne neha privlačevati. Tako kot je treba priznati, da prav izsledki eksaktnega raziskovanja omogočajo nove vpoglede, celo podobe in emocije. Naši predniki pač niso poznali tesnobe ob dejstvu, »da bi le za milijoninko drugačna začetna hitrost raztezanja vesolja preprečila nastanek  galaksij,  zvezd  in  nas  samih«  (Ibid.:  576).  Brunova  dilema,  »ali  je  panteizem  sploh  združljiv  s  kozmologijo  prapoka  oz. z  razvojnim  modelom  vesolja«  (Ibid.: 573), predstavlja tudi dilemo avtorja samega, vendar le na področju logične konsistence. Resnična zavezanost obeh pa velja čutu za presežno, ki se nepredvidljivo izgublja in spet pojavlja sredi meteža znanstvenih prijemov, v diskrepancah med nezdružljivimi teorijami. So  razhajanja  med  panteizmom  in  kozmolo gijo  pomembnejša  od  ljubezenskih  bridkosti? Filozofija nikoli ni zagotavljala imunosti na človeške probleme in pravilo, da se živemu človeku vse zgodi, ostaja v veljavi. Nekateri razpravljajo, o vsem, kar je treba na svoji koži izkusiti do konca. Kot pravi Descartes, »največje duše, najdejo v sebi zadovoljstvo ob vseh stvareh, ki se jim pripetijo, celo ob najbolj neprijetnih in mučnih« (v Uršič, 2002: 45). 

Schelling je pristnim filozofskim impulzom pripisoval tudi estetsko komponento. Podobno je Uršič kot avtor Štirih časov fasciniran nad lepoto ikoničnih reprezentacij, ki svojo osuplost nad svetom izražajo slikovito. Štirje časi učinkujejo kot prava galerija filozofskih (pris)podob: najprej je tu Platonovo vesolje kot »gibajoča se podoba večnosti«, z veličastnim spektaklom nebesnih teles, sledi obešenjaška srednjeveška upodobitev nebesnih sfer, z roko, ki prebada poslednji obok, pa renesančne upodobitve idealnega mesta, ki imajo s filozofsko fokusacijo presenetljivo dosti opraviti, in kristalno čisti  Spinozov  Natura-deus, popoln  diamant.  Gre za podobe, ki jim je lepoto izoblikovala globoka težnja po presežnem; ki iščejo več, kot razlaga jo. »Brunovi svetovi so se porajali predvsem iz čudenja nad neizmernostjo, mistično neskonč nostjo kozmosa, božanskega Univerzuma, medtem ko se svetovi v sodobnih teorijah množijo zaradi iskanja primerne razlage našega dobro ubranega sveta [...] Toda vesolje kljub temu ostaja pračudež« (Ibid.: 577–578).s posebno občutljivostjo spremljamo vtise: oknice, ki ropotajo v vetru, drevesa v večernem mraku, senco, ki šine čez pokrajino ob mimohodu oblaka, orehovo vejevje, ki šumi v dežju, hladno globino tolmuna, zrak, ki prinaša glasove in vonjave z vrta.  Ta zgodba je v  enaki  meri  delo  nebesnih  teles,  njihovih  obratov  in  zastrašujoče lepote, letnih časov in sprememb svetlobe. Tudi lunine mene niso naključne:  učinkujejo  nekoliko  zapleteno, a vsekakor kličejo Minervino  sovo.  Tako  ostaja dovolj prostora za polnočne pomisleke. »Nikjer nobenih angelov! ... Zmeraj samo čas, ki podnevi beži in se ponoči ustavlja! ... Spoznanje je tu že ves čas, ali pride v smrti ali pa nikoli?«  »Lepo je tu in srečni smo, zdaj, prav zdaj ... kajti smrt je velika in življenje majhno – in vendar smo zdaj tu ...« (Ibid.: 103) Poletje: drugi čas (1. del): O renesančni lepoti (2004)»Kar je oko tvojemu telesu, to je um tvoji duši. Um je namreč oko tvoje duše« (Marsilio Ficino, v Uršič, 2004: 60). Mojster Bruno, filozof, znan že iz prvega časa, Pomladi, je tokrat na svojem italijanskem potovanju. Skrivnostne besede renesančnega filozofa Ficina pa ga s svojim poetičnim nabojem spremljajo skozi neizčrpne zaloge lepote, nagrmadene v Firencah. Kot je bilo mogoče posumiti že v prvem delu Štirih časov, filozofije ne ustvarjajo le zavestni napori uma, pač pa tudi podnebje, vreme, letni časi in celo razgled s  terase,  tako  da  je  s  pogledom  na  toskanske  ciprese  seveda  nemogoče  razpravljati  o  pozitivizmu  in  pragmatizmu,  toliko  bolj  pa  seveda  o  večnosti,  lepoti,  nesmrtnosti  in  «angelih. Renesančni novopla tonizem je postavljen v okoliščine svojega nastanka, te pa so predstavljene v vsej čutni nazornosti. Je lepote res »preveč, da bi jo ujel v drseči čas« (Uršič, 2004: 70)? Filozof jo odkriva tako v umetniških delih kot v sočasni filozofiji, pri njenih avtorjih in vzornikih, v vprašanjih,  ki  jih  je  odpirala,  in  virih,  ki  so  jo  navdihovali.  Veličina  obdobja je v tem, da je človeka  povzdignilo iz mesta v teocentričnem kozmosu in ga razglasilo za vez med nebom in zemljo, med minljivostjo in večnostjo. Privlačna moč tedanje duhovne svobode in globina misli, ki je odkrila »človekovo najvišje dostojanstvo« (Pico della Mirandola), pa sta do danes zacveteli, čeprav se zdi, da moramo shajati brez njiju. 

Uršič se v drugem delu, v Poletju, navidezno omejuje na razmišljanja o renesansi (pa še to le florentinski). A le na videz, saj je pri priči jasno, da je spet zmagal čut za raznovrstnost. Renesančna vrtoglavost (avtor namreč ceni prav to njeno lastnost) se odraža v sunkovitih menjavah večdelne zgradbe. Popotnim vtisom, ki si jih delita s prijateljico Marijo, sledijo njuna ločena razmišljanja, meditacije, eseje in citate pa prekinja roman o Botticelliju, zgodba v zgodbi, kjer  je  navdihujočim  rene  sančnim  »pogovorom  in  samogovorom« mogoče  prisluhniti  v živo. Prostora pa je seveda dovolj tako za najbolj vzvišeno teorijo kot tudi za najbolj sočne trače (pri slednjih prednjači Lucrezia Buti, ki je po pobegu iz samostana postala prva znana renesančna muza).Vsako poletje se začne s pomladjo, in tudi Poletje iz Štirih časov ni izjema. Botticellijeva Primavera odpira razpravo o likovni umetnosti, ki pa ne učinkuje le kot umetnostno-zgodovinski dodatek ali dopolnilo, pač pa bistveno usmerja emocionalno dinamiko razpravljanja. Pa naj gre za renesančno fascinacijo nad lepoto, ki je obenem hermetično aristokratska kot pri Botticelliju, ali pa za eterično duhovnost, ki je v svoji čustveni ranljivosti pretresljivo človeška kot pri Fra Angelicu. Na koliko načinov smo lahko ljudje? Nas bo nagovoril zmagoviti David v svoji popolnosti ali pa Trpeči človek v svoji pretresljivi resničnosti? Z navdušenjem nad posameznostmi in raznovrstnostjo, nad čutnim in minljivim (kar zaznamuje umetniški interes), ali pa z abstrahiranjem, iskanjem bistva, premagovanjem naključnega in minljivega, se pravi filozofsko? 

Umetnine so v tej nenavadni in spodbudni knjigi prikazane skozi oči filozofa (Bruna), njegove interpretacije pa so prevrednotene skozi zamisli slikarke (Marije). Zapleteno sovpadanje vidne-ga in umskega se skozi knjigo na mah prelevi v izjemno zapleten (in vedno navdihujoč) odnos  med  minljivim  in  večnim,  človeškim  in  božanskim,  organskim  in  geometrijskim,  racionalnim in erotičnim, predvsem pa seveda med vidnim in nevidnim. Odlika klasičnega platonizma je čudovita  priznana  sposobnost  duhovnega  spoznanja.  

Lepota (kot presežek) minljivega človeka preobrazila v ne-smrtno božansko bitje. Težnja po božanski intenzivnosti, ekstatičnosti, se je stopnjevala v  hermetični  tradiciji  prvih  stoletij  našega  štetja,  obenem  pa  se  je  izoblikovala  zavest  o  medsebojni povezavi vidnega in nevidnega, zamaknjena očaranost nad njuno nedoumljivo prepletenostjo. Renesansa, ki je Firencam v drugi polovici quattrocenta za nekaj desetletij prinesla razcvet, je stare modrosti z veseljem povzela ter jih še obogatila. V njenih najboljših letih so umetniki v svojih delih iskali nadčutno lepoto, ki veje skozi minljivo zemeljsko čutnost. Venera je tako iz dveh, zemeljske in nebeške, postala »ena sama, božanska v svoji človeškosti, duhovna v svoji čutnosti, angelska v svoji ženskosti« (Ibid.: 30). Vidno in nevidno sta se znašla torej v plodnem, harmoničnem odnosu, kjer sta drug drugega pogojevala in bogatila. Začetek upada pa se vsaj v Firencah, sedežu nove platonske Akademije zgodovinsko ujema z vzponom in propadom Savonarole, fanatičnega verske-ga reformatorja, ki so ga politične spletke spravile na grmado. Mračnih časov (in koraka nazaj) pa ni napovedal le dim, ki se je 23. maja 1498 vil nad Piazzo della Signoria. Na smrt obsojeni Savonarola pravi »Obrnil se bom k nevidnim stvarem, da bi se z njimi ubranil pred vidnimi« (gl. v Uršič. 2004: 290). Vidno in nevidno sta se torej spet znašla v opoziciji, v istih vlogah kot v srednjem veku. Tako se je torej končal navdih obdobja, ki se je začelo z Nikolajem Kuzanskim in njegovo vizijo sovpadanja nasprotij v neskončnosti. Za lepoto se je treba potruditi prav do Firenc. Odnos do vidnega prepričljivo povzema sodobna kozmologija, saj so se klasični atributi lepote (skladnost, simetrija, preprostost ipd.) že skoraj povsem preselili iz vidnega v nevidno, se skrili v zapletene fizikalne oziroma matematične enačbe, ki jih razumejo le redki« (Ibid.: 197).Kako nas torej lahko nagovori čas, ko se umetnost še ni sramovala lepote, filozofija pa ne zanesenjaštva? Avtor ne zanika dvomov, ki obidejo moderne, skeptične duhove. Na-sprotno, tudi sam se mora vprašati, »če je kje še kdo, ki prisega na Platona« (Ibid.: 108); platonizem, ki je z Lukrecijevim epikurejskim materializmom že v antiki doživel radikalno kritiko, je tudi v novem veku pogosto napadan, še posebej v imenu razkrinkavanja »mistifikacij«. Napol pozabljeni ali prav slabo razumljeni pa so danes pravzaprav vsi renesančni misleci  (razen  Machiavellija!).  Kako  torej  obuditi  nesmrtne?  (Novo)platonizem,  prikazan skozi ključne odlomke Porfirija, Hermesa Trismegista, Marsilia Ficina ter Pica della Mirandole počasi razkriva vse svoje adute, dokler ne zaživi kot večno mlada, v številnih pogledih do danes nepresežena, in za čuda še kako aktualna filozofija. V njen prid govori predvsem  »živa  presežnost  duha,  ki  se  je  v  trezni  aristotelski  metafiziki  izgubila  v  pojmovnih abstrakcijah. Bogastvo in globina platonskega načina umovanja sta namreč tudi in morda celo predvsem v tem, da pojem na svoji poti vzpona nikoli ni povsem oskubljen čutnosti, kar je razvidno tudi v platonskih filozofskih prispodobah« (Ibid.: 141–142).
  
Igor Škamperle pri lepoti poudari pojmovanje duše kot osrednje ontološke stopnje in posredniško vlogo erosa, ki nastopa kot mediator pri človekovem duhovnem dvigu, katerega končni cilj je poboženje ali deifikacija. Ob tem pri njem, kot nekakšna rdeča nit, nastopa osnovno filozofsko vprašanje, kolikšen je domet človekovega spoznanja, kakšna je poslednja narava in morebitni smisel kozmosa, tako na vesoljni kakor na osebni človeški ravni. Oziroma, rečeno  z  znanimi  pojmi  filozofske  tradicije,  v  intelektualnem  pisateljskem  delu  Marka  Uršiča se v živi, preprosto spontani, a vedno zelo stvarni in neposredni obliki postavljajo vsa tri temeljna Kantova vprašanja: kaj človek more spoznati, kako moramo ravnati in na kaj človek sme upati? Pri tem sem kot kolega in bralec Uršičevih knjig vedno imel vtis, da je pri avtorju prisoten tisti temeljni vzgib mišljenja.  

Nena Škerlj v zborniku (2023) piše o razmerjih med  deli  s  področja  filozofije  narave,  kozmologije. Različne oblike letenja, opisi senc in raznih stanj zavesti, spontana raziskovanja sveta, ustvarjalnost, genialnost in samosvojost so prisotni v Leonardovem delu in pri opisih Jona Ešmuna. Prvi v samoti secira trupla in razne mehanizme, drugi svoje spomine in sanje. Pri obeh razmišljanje o madežih in razpokah prekine zvonjenje zvonov in ju potisne v sfero ustvarjalnosti in poglobljenega razumevanja sveta. Leonardo je videl lepe krajine v madežih na zidu, glave ljudi, živali, bitke, pečine, morja, oblake, gozdove ... (Leonardo, 2005: 51). Zvonovi vedno znova bijejo iste čase, in stolpi, ki strmijo v neskončno modro nebo, ni ničesar trdnega, gotovega – vsak glas ima nešteto odmevov, vsak žarek nešteto odsevov« (Uršič, 1985: 8). Leonardu in Jonu naključni vzorci na ometu, odsevi, razpoke, madeži, sence in zvonjenje zvonov s svojo zmedenostjo v času in prostoru pomenijo izhodiščno pozicijo ustvarjalnosti in spoznavanja. V nadaljevanju Leonardo priporoča ponavljanje opazovanja madežev v mislih in domišljiji, Jon pa se v enem od svojih sanjskih stanj manjša proti neskončnosti in izginja v razpokah. V zborniku se nobenemu avtorju prispevkov ni uspelo prebiti prek fizikalnih metafor do značilnosti duha. Je pa ta 'posel' opravil hrvaški fizik Hrepić (2023)?

Razpoke (v svetu senc) se pričnejo, se večajo, razraščajo in množijo. Zato je toliko bolj po membno verjeti, da smo 'vsi eno'. Boris A. Novak je v čast in slavo Marku posvetil uvodno in zaključno pesem. Virtuejeva nam svetuje, da naj nič ne skrbi, ker Bog poskrbi za naše potrebe. Tudi naj nas ne skrbi publika v smislu komu kaj sporočati. Ta bo sama prihajala.  

V eseju Pomlad se Uršič spopade z jazom, časom-prostorom in naravo. Pogovor med modre cem in učencem, ki skuša skozi spoznavanje filozofije spoznati sebe in razrešiti svoje ljubezenske težave, razkriva različne, včasih nasprotujoče si misli, ob tem pa pušča bralcu dovolj prostora za lastna razmišljanja in sklepe. Na zajetnih 600 straneh spoznamo štiri like, ki predstavljajo različne poosebitve avtorjevega jaza in različne poglede na življenje in vesolje. V 1. delu se avtor zoperstavi romantičnemu jazu s kartezijanskim dualizmom, v 2.  delu se sprašuje o obstoju prostora-časa med Aristotelom in Einsteinom, v 3. delu pa raziskuje konec neskončnega vesolja, ki se začenja z Giordanom Brunom in končuje v pričakovanju odgovora na vsa vprašanja.

Uršič povezuje filozofijo, umetnost in znanost. Pri njem se prepletajo  filozofski diskurz, proza, dramatika in poezija. Knjiga obravnava problematiko časa iz njega samega in prikazuje glavne sodobne filozofske pristope k vprašanju časa, od analitičnega do fenomenološkega. Uršič razmišlja na relaciji preteklost, sedanjost, prihodnost in večnost.  

Dostojevski je nekoč dejal, da lepota odrešuje svet. Vprašanje  je samo, ali ga odrešuje v kombinaciji z dobroto in resnico. Barve pomladi kar valovijo okrog mene. Pričakoval bi več zelene, a bile so že snežno bele in vesele. Razlog da o njih pišem je v veselem vzdušju.  Morda je to razlog, da skuša Uršič v vseh letnih časih tudi lepotno razsežnost pojavov. 
O vprašanju odnosa med filozofija in znanostjo obstajajo različna stališča. Ponovno se zastavlja ob hitrem vzponu naravoslovne znanosti v novem veku. Ne poznamo enoznačni  odgovor. V ozadju tiči vprašanje odnosa med religijo in znanostjo kot tudi vprašanje odnosa med celoto in deli.  
Zakaj filozofi v zadnjem času mrzlično iščejo duha? Ker so nam ga komunisti, fašisti in nacisti nasilno zatrli in v precejšnji meri pregnali iz družbenega življenja. Med 2. svetovno vojno in po njej so nam spodrezali korenine. Juhant (2022) je ugotovil, da je dr. Lambert Ehrlich (1878.1942) bolj kot z besedami utelešal z živim zgledom in poduhovljeno držo, ki je kljubovala vsem izzivom, ohranjala dostojanstvenost do vsakega človeka, tudi sovražnika, vedno v zvestobi resnici, pravičnosti in uresničevanju Božje ljubezni do ljudi. To večno veljavno Ehrlichovo sporočilo povzema knjiga o njem. Juhant je krajši povzetek svoje knjige o njem izdal tudi v angleški inačici. Govori o bogati življenjski poti nesebičnega služenja mladim in starim, o razgledanosti in premočrtnosti njegove duhovno utrjene osebnosti ter bogatega, v neutrudnem delu za Cerkev in narod predanega človeka in duhovnika. Ehrlich je najprej uspel v svoji izjemni, nesebični in predani človeškosti. Redkokdaj srečamo ljudi v zgodovini človeštva, ki so, kot on, tako tako vsestransko izpolnili svoje človeško dostojan stvo, svojo osebnost in svoje poslanstvo. O njem je dr. Juhant tudi spregovoril na duhovni akademiji 25. 4. 2024.

Worejeva pozna fenomen lažnih potrditev, ki pomenijo, da pristajamo na nekaj, česar ne misli mo iskreno. S tem škodujemo sebi. Zato tudi pristajamo na politiko, ki ni v našem interesu. Ker državljani nismo združeni, nas politiki zlahka 'prenašajo žejne čez vodo'. Razsvetljenska volja vseh, ki postavlja razumnega posameznika v vlogo vseh drugih, je utopična, dokler prevladujejo sebični interesi pred občimi. Filozofija je tragična prav zato, ker njene predpos tavke niso usklajene navzdol, ampak le navzgor. Zato se pragmatizem naslanja le na pravne norme, ki pa žal ne vključujejo potrebnih moralnih. Sam se pomirim le ob doseženih ciljih.  Heidegger se sprašuje, zakaj nekaj kot bivajoče sploh je in ne raje nič. Sam se trudi za biti nasproti ne-biti, ki pri Aristotelu tudi v relativnem smislu obstaja. Ne more pa obstajati v absolutnem, ker to pomeni propad sveta življenja. Hujše od neuspeha je obžalovanje, da z akcijo nismo začeli. 

Veličina je polnost doživljanja sebe ne glede na situacijo, v kateri smo. Lastno ali tujo veličino pogosto skušamo umestiti v področja in jih ovrednotiti z uspešnostjo. 

6. Obrisi psihologije duše, duha
6.1 Teoretske osnove

Ko je bil Steiner najbolj znan kot literarni kritik, je objavil vrsto člankov, ki so napadli različne manifestacije antisemitizma in kritizirali nekatere najvidnejše antisemite tistega časa kot "barbarske" in "sovražnike kulture". Steiner pa je večkrat menil, da je judovsko kulturno in družabno življenje izgubilo vso sodobno pomembnost, in spodbujal polno  asimilacijo  judovskega ljudstva v narode, v katerih je živelo. To stališče je bilo v zadnjih letih močno kritizirano. Steiner je bil kritik cilja svojega sodobnika Theodorja Herzla, da sionizira državo in dejansko katero koli etnično določeno državo, saj je menil, da je narodnost zastarela osnova za družbeno življenje in državljansko identiteto.

Steinerjevo delo je vplivalo na veliko pomembnih osebnosti. Sem spadajo filozofi  Albert Schweitzer , Owen Barfield in Richard Tarnas; pisatelji Saul Bellow, Andrej Belyj , Michael Ende , Selma Lagerlöf , Edouard Schuré , David Spangler in William Irwin Thompson;  otroška psihiatrinja Eva Frommer;  ekonomist Leonard Read;  umetniki  Josef Beuys, Wassily Kandinsky in Murray Griffin; ezoterik in pedagog George Trevelyan ;  igralec in igralski učitelj Michael Čehov; kinematograf Andrej Tarkovski;  skladatelja  Jonathan Harvey  in  Viktor Ullmann; in dirigent Bruno Walter. Olav Hammer, na splošno ostro kritičen do ezoteričnih  gibanj, Steinerja označuje za "verjetno najbolj zgodovinsko in filozofsko dovršenega predstavnika ezoterične tradicije". 
 
O Steinerjevih antropozofskih idejah in načrtih za razvoj duha in duše, in intelekta je treba še razmišljati. 150. obletnico rojstva Rudolfa Steinerja je zaznamovala prva večja retrospektivna razstava njegove umetnosti in dela "Kosmos - alkimija vsakdana". Potujoča razstava je v organizaciji Muzeja za oblikovanje Vitra predstavila številne vidike Steinerjevega življenja in dosežke, vključno z njegovim vplivom na arhitekturo, oblikovanje pohištva, ples ( Eurythmy ), izobraževanje in biodinamično kmetijstvo.  Razstava je bila odprta leta 2011 v muzeju Kunstmuseum v Stuttgartu v Nemčiji.

Ob koncu Steinerjevega življenja in po njegovi smrti so se nanj zgrnili množični obrekljivi tiskovni napadi zgodnjih nacionalsocialističnih voditeljev (vključno z Adolfom Hitlerjem) in drugih desničarskih nacionalistov. Ti so kritizirali Steinerjevo antropozofijo kot nezdružljivi z nacionalsocialistično rasno ideologijo in mu očitali, da je pod vplivom njegovih tesnih povezav z Judi in celo (lažno), da je tudi sam Jud. 

Standardna izdaja Steinerjevih Zbranih del predstavlja približno 420 zvezkov. Sem spada 43 zvezkov njegovih spisov (knjige, eseji, drame in korespondenca), več kot 6000 predavanj in približno 80 zvezkov (nekateri so še v izdelavi), ki dokumentirajo njegovo umetniško delo (arhitektura, risbe, slike, grafično oblikovanje, oblikovanje pohištva, koreografija itd.). Zlasti njegova arhitekturna dela so veliko dokumentirana tudi zunaj Zbranih del.

Gogala, Bergson, Zukav vsak drugače izhaja iz razumevanja duše. Vidi se, da je dušo težko definirati, ni pa zastarel pojem, ker igra odločilno vlogo v življenju. Večina ne izhaja iz Plotina ali Platona. Odnos med dušo in duhom je problem za filozofe in psihologe, ne pa za duhovne praktike.      

Ne bi smeli pozabiti, da sta tovrstno psihologijo že pred vojno, razvijala France Veber in Stanko Gogala. Ta pozaba bi pomenila odkrivanje 'tople vode'. Zanju je duhovno enostavno opredeljivo kot to, kar ni materialno ali duševno. Je irealno in neodvisno od oseb oziroma subjektov in njihove duševnosti pa tudi od materialnega. Duhovni predmeti so vse ideje, vrednote, dolžnosti, zakonitosti bivanja, ki veljajo ne glede na okoliščine, v okviru katerih se za duhovno oziramo. Težave se pojavijo, ko želimo duhovne predmete natančneje opisati, saj s svojim neizogibno omejenim organom za zaznavanje duhovnega tega lahko dojamemo le do neke nujno nepopolne mere. Verjetno je zato tako težko preseči razkorak med vrednotami in njihovim udejanjanjem.
Pri Gogali duševnost sestavljajo trije elementi. 1. subjektovo jedro ali duša (jaz, sebstvo), na katero so vezani goni (instinkti ali čuti) ter zasnove duševnih sposobnosti. 2. Med duševnimi sposobnostmi, kot so mišljenje, čustvovanje, spominjanje, razumevanje, ima osrednje mesto sposobnost doživljanja. Z njeno pomočjo se subjektova duševnost skozi življenje razvija v duševnem in duhovnem smislu. V funkcionalnem smislu je torej doživljanje oz. doživetje kot njegova naj intenzivnejša oblika, tisto, kar omogoča spoznavanje duhovnih predmetov. Vse duševne sposobnosti lahko sodelujejo pri doživljanju in oblikovanju doživetja. 
Tudi Gogala izpostavlja  razumsko spoznavne sposobnosti (sposobnost avtonomnega in objek tivnega spoznavanja), a vsaj enako pomembne se mu zdijo značajske lastnosti, gonska danost ter osebnostni – duševno duhovni razvoj. Duhovni predmeti so torej lahko del osebe le kot vsebina njegovega doživljanja. Kakor hitro pa to postanejo, niso več »čisti« oz. objektivni duhovni predme ti, temveč so subjektivni. Z doživljanjem se navzamejo subjektovih duševnih značilnosti in se nujno preoblikujejo v predmete subjektivnega duha. Delovanje - kot posledi ca doživljanja in subjektivnega duha - duhovne predmete objektivizira. Duhovni razvoj posameznika je torej odvisen od njegovih telesnih lastnosti, materialnih in življenjskih okoliščin, duševnih danosti ter razvitosti doživljanja in od (duhovnih) predmetov, ki jih ima posameznik priliko doživljati in po možnosti doživeti, s čimer se oblikuje subjektivni duh, na katerem temelji objektiviran duh. Duhov no razvijajoča oseba se razvija v osebnost z razvo jem osebnostnih kreposti, z razvojem avtonomne ga in objektivnega spoznavanja in osebne svobodnosti, z oblikovanjem celostne osebne samoopredelitve, kar ji pomeni smiselnost lastnega obstajanja. 
Vzgojena osebnost živi vrednote, ker se zaveda posledic svojega načina življenja in svoje odgovornosti in jo izpolnjuje, se zaveda svojega vpliva (avtoritete) na druge, se zaveda svoje omejenosti (senčne plati, nevarnost prevzetnosti), a ne preneha stremeti k preseganju te omejenosti. Humanost s socialnimi vrednotami spozna kot najvrednejši duhovni predmet, vse preostale vrednote (resnica, dobrota, lepota, pravica, spoštovanje, sveto, božje ...) dojema v luči najvišje vrednosti – človeškosti. To pomeni, da dobro razume pasti moraliziranja, izključevanja in kaznovanja ter jih ne vključuje v svoje pedagoško delo. 
Osebnost pasivno vzgaja s svojim zgledom, dejavno pa s spoštovanjem varovancev in s posredovanjem (izobraževanjem). Pri tem se zaveda, da mora za dosego objektivnega in avtonomnega spoznanja oziroma doživetja pri učencu poseči v globino njegove duševnosti, zbuditi njegove gone, sposobnosti in subjektivnega duha, vzpostaviti »osebni stik«. To vzbujanje zanimanja pa je skrajna meja poseganja v drugo osebo, v sočloveka. Osebnost se zaveda, da se tu njegove moči zlahka spreobračajo v premoč, v zdrs onkraj vrline spoštovanja obličja druge ga. Osebnost ve, da osebna vrednost raste v lastni duševnosti (z oblikovanjem subjektivnega duha) in da je pri vplivanju na intimne globine drugega edino primerno vodilo spoštljivost. Pomemben del osebnostnega (duševnega in duhovnega) razvoja je ustvarjanje (objektiviran duh), zato osebnost spodbuja izražanje učenca in ga spoštuje. 
Spoštljivost vodi osebnost tudi takrat, ko se varovanec sooča z življenjskimi izkušnjami in preizkušnjami, torej njihovo pomembnost ocenjuje na podlagi doživljanja učenca in ne na podlagi lastne izkušnje in osebne sodbe. Osebnost se namreč zaveda, da je osebni odgovor varovanca na doživlja nje tisti, ki bo oblikoval doživetje in na to, kar mu bo kot učitelj posredoval. Učitelj lahko na učenčevo doživljanje vpliva le tako, da priznava avtonomnost njegovega doživljanja in (če mu učenec dovoli) pri tem aktivno sodeluje (tudi z vsebinami), ga spoštljivo spodbuja k objektivnemu in avtonomnemu spoznavanju ter mu s tem pomaga doživeti lastno svobodnost. Spodbujanje  duhovnega razvoja učencev s strani učitelja je odvisno od stopnje duhovnega razvoja učitelja (od njegovega subjektivnega in objektivira njega duha), ki pogojuje njegovo doživljanje učenčeve osebe oziroma razumevanje njegove duševnosti (in subjektivnega duha), od vsebine in načina posredovanja. Tako predstavljeno spodbujanje duhovnega razvoja se izkaže za bistveni del vzgojnega in izobraževalnega dela nasploh.
Guggenbühl-Craig zapiše, »da mora kljub vsemu svojemu znanju in tehniki (vzgojitelj) vedno stremeti za tem, da v gojencu prebudi njegov lastni dejavnik (vzgajanja) sicer je njegov trud zaman. Gojenec pa lastni dejavnik lahko aktivira le, če v sebi nosi (vzgojno neprimernost) kot eksistencialno možnost.« (Guggenbühl-Craig 1997, 119).
Videti je, da se je že pred vojno zgodilo to, kar se dogaja tudi danes. Nekateri stremimo k duhovnosti, drugi pa se utapljajo v materializaciji. Zato imamo še vedno na eni strani koncept in zglede duhovne vzgoje, na drugi strani pa prakso totalitarizma in avtokratizma. Praksa totalitarizma je bila že pred njegovo psihologijo in je ravno nasprotna psihologiji duše-duha. Značilnosti avtokratske je opredelil že Adorno in so prav tako enostranske kot enodimenzio nalnost človeka. Takšen narcisoiden posameznik ne išče skupnega demokratične ga jezika, ker ga ne potrebuje in ga celo zatira. Se strinjam z Dolarjem, da je treba vztrajati na poti kritične distance do sedanjega sveta kot tudi s tezo, da že dobra svetovna literatura vključuje implicit no filozofijo, ki je potem ni težko eksplicirati in s tem vključiti v določeno že duhovno usme ritev. Sam nisem teoretski psihoanalitik, ampak kvečjemu psihosintetik. Menim, da ta smer vodi do sinergije oz. sozvenenja

Vsak duhovni voditelj je prispeval zrno k teoriji in praksi duševno-duhovnega razvoja. Za vodilne duhovednike je značilen navdihujoč jezik, ki nas s povezovanjem temeljnih idej kvantne fizike in preverjenih tehnik razvoja intuicije nas vodijo h globljemu razumevanju prepletenosti materialnega in nematerialnega sveta. V bistvu so to avanture potovanj v nove nam še nepoznane svetove. Vsi želijo biti preprosti, božanski. Opozarjajo nas, da ne smemo dvomiti, četudi se nam kaj neljubega zgodi.  
Vsak človek se rodi s stopnjujočo se svetlobo v sebi. Gre za moč višje zavesti, ki nas s svojo modrostjo nauči razlikovati med koristnim in škodljivim; nauči nas intuitivno zaznavati razliko med vsem, kar je dobro in resnično oziroma kar je slabo in uničujoče. Ko nam uspe aktivirati moč, ki je pravzaprav prirojena, začnemo spoznavati čudovito resnico, da na vsem svetu ni sile, ki bi nam lahko škodila. Moč naše zavesti je močnejša od uničevalnih sil. Tedaj  strah, stres, jeza, obžalovanje in nejevoljnost nimajo odločilnega vpliva na naše srce in misli, zato lahko svobodno počnemo tisto, kar je prav. Ne mislimo, da je to samo čudovita ideja, ki s pomočjo višje zavesti pomaga spremeniti svet. Že na dejanskem začetku je v implicitnem redu že konec. Pomislimo na žarek svetlobe nekje v vesolju. Prav ta žarek je del vse 'vesoljne svetlobe'. Svetloba je večna in nerazdružljiva celota kot so prepričani antični filozofi, avtorji antičnih pripovedk, sodobni kvantni fiziki. Zdaj pa pomislite na delec teme nekje v vesolju. Prav ta delec je del vse 'vesoljne teme'.  Za Zukava je identična z božansko zavestjo, življe njem, višjo inteligenco in frekvenco. Njene reakcije so takojšnje in nevezane na kraj in čas. 
Če delec svetlobe prinesemo v katerokoli temačno okolje, bo le-to postalo svetlejše. Vsak, še tako majhen žarek svetlobe pripomore k osvetljevanju temnega dela vesolja. Morda prav zato astrofiziki menijo, da je temna snov prevladujoča, ker sami še v pretežnem svetu (Jungovih) senc, arhetipov, ki nas obvladujejo in ne mi njih. Nismo premagali samega sebe so na nižji stopnji zavesti, v nižjem jazu in v svetu nižjih za nekatere tudi negativnih energij. V NLP smo govorili o pozitivni vsoti na čustvenem računu. T. im. kvantni vodja je vodja odličnih čustev, vedrega duha. živi iz duše. Braden je prasilo vesolja po Maxu Planku  imenoval 'božanska matrica', čeprav je sam govoril o matrici materije. Max Plank je domneval da je neka višja kozmična inteligenca oz. inteligentni um odgovorna za naš razvoj. To za Bradna pomeni, da damo najboljše od sebe. Zato nekateri sledimo cilju kozmične optimalizacije. S tem je racionalno jedro kvantne fizike prenesel v polje vsakodnevnega praktičnega delovanja. Sociologijo razumevanja lahko interpretiramo v smislu razumevanja in govorjenja različnih (religioznih, znanstvenih, umetnostnih) jezikov. Wilber in Mackova se zavzemata za proces integracije vseh naših dejavnosti v eno.      
Braden podobno kot Wilber povzame 20 ključev, ki jih razvija po različnih poglavjih: 1. Matrica je zbiralnik, most in ogledalo o tem, kako se ljubimo in zdravimo v polju energij zavedanja. 2. vse je z vsem povezano, 3. delujemo le znotraj povezanosti, 4. vse ostane povezano, ker poznamo različne spomine od celičnega, telesnega do duhovnega oz. metafizičnega, 5.   zavest ustvarja, 6. smo opolnomočeni za zaželene spremembe, 7. to je za nas resnica, 8. ni dovolj resnico le izbirati, 9. občutki nagovarjajo božansko matrico, zato1 se počutimo kot da smo cilj že dosegli, to je potrebno, da se izognemo dvomom, 10. ne smemo vnaprej soditi, 11. sami postanimo zaželena sprememba, 12. zakoni fizike naj nas ne omejujejo, 13. vsak del izraža celoto (podobno Leibniz), 14. naše molitve in prošnje so že sprejete na ciljni ravni, 15. že majhna sprememba je velika, 16. in 17. s svojimi prepričanji ustvarjamo bm, 18. izvor naših negativnih prepričanj je nižji jaz, slaba samopodoba, 19. resnica se zrcali v intimi. 20. postanimo to, kar želimo,
Braden in Ogorevc domnevata, da obstaja kozmični DNK. Ali je njen obstoj odvisen od še ene človeštvu podobne civilizacije. Mi sodelujemo tudi pri funkcijah DNK. Govorimo o participatornem vesolju, ker mi v njem sodelujemo. V religiji je to Bog. Tudi Einstein je podobno kot že Aristotel domneval nekega skupnega dirigenta vesolja. Menda je imelo prvotno vesolje pred velikim pokom oz. več pokov velikost grahovega zrna. 

Filozofinja Edith Stein, znana tudi kot Sveta Terezija Benedikta od Križa, je v 20. stoletju začela iskati odgovore na vprašanja iz pisem Terezije Avilske, da bi spoznala, ali lahko psihologi res dostopajo do svoje duše. Ali je mogoče, da je Sveta Terezija ponujala izrazito poduhovljen pogled na tako široko temo? Tudi Edith Stein je končno priznala, da lahko v dušo vstopamo le z molitvijo. Sveta Terezija Avilska trdi, da je človeška duša kot Gospodov rajski vrt. Bog prebiva v nas, po drugi strani pa je greh iztrgal naš bit, nas izgnal iz notranjega gradu, ki ponazarja našo dušo. Bernardka Subaru je bila v začetku 20. stoletja mistikinja, zato so jo oblasti preganjale. Tudi Slovenci imamo svojo mistikinjo v Magdaleni Gornik.  

Vitale (2020) nam razlaga, kako se lotiti programa 'čiščenja telesa, duše in duha'. Z njim brišete programe in prepričanja pri sebi, ki  se jih komaj zavedamo. Izvemo, kako lahko s preprostimi stavki »Ljubim te. Žal mi je. Oprosti mi. Hvala,« najdemo pot do Božanskega. Metodo čiščenja je prevzel od havajskega psihologa Hew Lena, svetovno priznanega psihologa s Havajev, ki vodilna avtoriteta na področju rituala čiščenja 'ho’oponopon'. Ta metoda poudarja odgovornost posameznika pri odstranjevanju notranjih blokad in neravnovesij za dosego osebnega napredka.  Življenje nam vedno znova prinaša izzive kot odgovore na to, 1. kar se nam zdi narobe. 2. Vitale kliče neskončni božanski um, da nas skozi višji jaz očisti navlak negativizma, ki bo tako podlaga božje prisotnosti. Gre za svobodo ničelne zavesti. S ponavljanjem izjav 'ljubim Te, oprosti mi, žal mi je in hvala ti' čistimo zavest. Počutimo se lahke. 3. Potem počakamo na navdih za nadaljevanje poti. Ta metoda je podobna predlogom Linde Schubert v Čudežni uri molitve. Motiv je isti kot smo ga že omenili – ljudje na različnih koncih sveta prihajajo do enakih sklepov, ker razumejo intenco vsak v svojem jeziku. Zato je to, kar je v Svetem pismi navdih Svetega duha na Japonskem satori.   S simbolno gesto stisnemo palec, ki je usmerjen v ti in kazalec, ki kaže na nas skupaj, smo eno.  To je naš notranji mir. 'V niču nas božansko ljubi' po navdihu.  
V wikipediji preberemo, da je Guilin mesto na ravni prefekture na SV kitajske avtonomne regije Guangxi Zhuang. Ko imamo pri nas jutro, je tam že večer. Nahaja se na zahodnem bregu reke Li in na severu meji na Hunan. Njegovo ime pomeni 'gozd sladkega drevesa osmantusa' zaradi velikega števila dišečih dreves, ki se nahajajo v tej regiji. To je reklama za Japonsko, otoško deželo vzhajajočega sonca, kjer velja temeljno načelo dobrega življenja: manj je več'. v njej nas prevzame budistična spokojnost med prebiranjem  haikujev', poslušanjem zgodbe o modrosti bojevniškega duha samurajev in šepetanja o strogih pravilih obnašanja čutnih gejš. V deželi cvetočih češenj se prepustimo tudi čaru modernih milijonskih mest, ki prekipevajo v tehnoloških presežkih in v marljivih delavcev. Privoščimo si ribe 'suši' po treningu juda in zaspimo na trdnih tleh.

Vsako življenjsko obdobje traja cca 25 let (Erickson). Prvo obdobje je bramačarja obdobje učenja. 2. obdobje je grihašta iskanje poklica in partnerja. Nekateri mislijo, da je to vse in da ne rabijo nič drugega. Po 50. letu se začne 3. obdobje 'vanaprašta'. To je zloženka dveh sanskrtskih besede, ki pomenita umik in 'v gozd'. To še ni zadnja faza 'sanjasa', ki je popolnoma posvečena plodovom razsvetljenja. Ko si 'sebstvo', nisi več telo. Tedaj spoznamo najgloblje skrivnosti življenja. Vprašanje je, ali Byrnejeva meri nanje, verjetno pa meri nanje Walsch. Duhovna rast je za razsvetljenje nujno potrebna. Gre za doživljanje 'transcendentnih pustolovščin.     

Posameznik naj bi sam izkusil, kaj duša lahko prenese in česa ne, kaj jo zdravi in uničuje, kakšna je razlika med petčutnim in veččutnim človekom. Nimamo sistematičnega znanja o duši. Tončko je deprimirala prezgodnja skrb za ljudi svojo mamo, tudi njena prezgodnja smrt,  in očetova vzgoja s sramom. V današnjem svetu navidezno vsega dovoljenega za nekatere in nedostopnosti dobrin za druge reveže, ni bogate za nič sram. 
Gary Zukav (roj. 1942) živi v ZDA. Je svetovni popotnik. Uvaja koncept usklajenosti osebnosti z dušo kot ustvarjanje 'pristne moči'. Njegova teza je, da človeštvo prehaja iz preokupacije zunanje moči na področje notranje moči. Trdi, da poteka transformacija človeštva iz vrste, ki je omejena na zaznave petih čutov, se razvija s preživetjem in preživi z zasledovanjem zunanje moči, ki jo definira kot sposobnost manipulacije in nadzora, v vrsto ki ni omejeno na zaznave petih čutov, se razvija z duhovno rastjo in duhovno raste z ustvar janjem pristne moči. Nadalje trdi, da ta preobrazba s seboj prinaša nov potencial pristne moči in da je iskanje zunanje moči odslej kontraproduktivno za našo evolucijo in proizvaja le nasilje in uničenje.

Zukav razlikuje 'starega moškega' (pet čutov, zaščitnika, oskrbovalca) in 'staro žensko' (pet čutov, otroka, skrbnika), ki se poročita, da bi povečali možnosti preživetja in udobja od nastajajočega 'novega'. Novi moški' (veččutna, intuitivna, čustveno ozaveščena osebnost) in 'nova ženska' (veččutna, sposobna vseh izbranih podvigov) se združita v novo vrsto odnosa, da bi ustvarila pristno moč in drug drugemu pomagala pri ustvarjanju pristne moči. Ta odnos imenuje »duhovno partnerstvo« in ga definira kot »partnerstvo med enakimi z namenom duhovne rasti«. Zukav (2020) pravi, da "duhovna rast zdaj zahteva vsebinske in globinske odnose" in samo duhovna partnerstva lahko podpirajo vse veččutne posameznike (ne samo pare) pri ustvarjanju pristne moči. Zukav postavlja 'univerzalnega človeka' kot potencial nastajajočega veččutnega človeštva – človeka, ki je 'onkraj naroda, vere, rase, spola in ekonomskega statusa; je državljan vesolja, ki je najprej zvest življenju. Odpira nam nov pogled v pomembne duhovne teme, kot so evolucija, karma, intuicija, svetloba, namera, izbira, zasvojenosti, odnosi, duša, psihologija, iluzija, moč in zaupanje. Zukav (2020) izrazi tisto, kar vsaka duša ve že sama in nam to hoče povedati, če jo poslušamo. Skuša nas osvoboditi od določenih zasvojenosti. Uporablja Assagiollijevo psihosintetično metodo dogovarjanja med podosebnostmi. Frekvenco svoje svetlobne energije lahko zvišujemo, kadar pozitivno mislimo ali znižujemo, kadar negativno. To velja tudi za naša čustva in voljo. Tega se večina ne zaveda. Duša ima vodnike npr. pri pisanje knjige in učitelje za praktične odločitve.  Zdi se mi, da moje izkušnje ustrezajo namenom, vendar pa nisem videl globlje povezave med vzrokom in učinkom.  Včasih zaznavam, da moja dejavnost npr. šahiranja nima pravega namena npr. zaradi prevelike ali preslabi želji po zmagi in zato tudi ne  pomena. Treba je vsak dan z usmerjanjem pozornosti na posamezne čakre trenirati njihov energetski potencial.  Kaj bi bila ta hip najboljša izbira zame? Ko se odločamo na osnovi ljubezni, ustvarjamo nebesa na zemlji. S tem želimo ustvarjati božansko karmo. Da bi to identificirali, se moramo svojih odločitev zavedati. Odgovornost pomeni, da se zavestno odločimo iz ljubezni, služenja drugemu in ne iz strahu.    
Zukav ve, da jasnost namenov najhitreje privede do rezultata. Odsvetuje nam dvome in nihanja. Hkrati pa z dobrimi odločitvami prispevamo h kakovosti kolektivne zavesti.  Duša se uči na osnovi karme - usode. Česar se nismo naučili v enem življenju, se prenese v druga. Če se zavedamo, da ločnice ustvarjamo sami, se napotimo v smer zbliževanj glede na izkušnje. To poteka v ciklusih nove karme, novih nalog-namenov-odločitev, izkušenj. Tako napreduje karmična duhovna kozmična zavest.    

Sathya Sai Baba meni, da gre za stanje zavesti, razsvetljeni način življenja, ob katerem se zavedamo resničnega jaza in svobode. Pojdimo vedno do konca, ker se rezultat pokaže šele nazadnje. Če smo v mislih vedno pri Bogu, nas bodo privlačevala dobra dela, nobeno dobro delo ni izgubljeno. Sai Baba razvija vrsto kozmopolitizma v globalni civilizaciji in v tem smislu je živel pred svojim časom. Prepričan je, da ljudem ne manjka znanja, ampak značaja. Do tega pridemo z odpravljanjem svojih napak. Večina se jih ne zaveda: zdi se, da moralno ne napredujemo. 
Pri Sai Babi je značaj pomembnejši od znanja, ker so dober značaj in vrline-vrednote  mod rost. Upoštevati jih pomeni vsakdanje prakticirati. V knjigi pozitivno mišljenje je pokazana metoda 'prevrednotenja'. Nesebično služenje nam ni pretežko. To pomeni, da moramo najprej odpraviti svoje napake. Biti natančen v postopkih in iskren v priznanjih je velika umetnost. Le na ta način smo zavezani resnici, ki jo najdemo v svojem sebstvu, ker to prvenstveno smo. V njem trpljenje ni smiselno. Ne smemo ga zamenjevati za  bolečina nas doleti zaradi nepopolno sti telesa. Biti pogumno požrtvovalni je potrebno, ker nas konformnost uspava v ustaljenih navadah. Vsako dejanje posvetimo Bogu. Le na ta način božanska ljubezen teče radostno skozi nas in v vesolje. Izgubljeni sin postane zopet najden, tako kot Proustov izgubljeni čas. Pridobimo si notranje bogastvo, ki je vredno občudovanja oz. čudenja čudežem življenja. Vse, kar ustvarimo,  je čudežno, je vstajenjsko, božansko, ker je najboljše za nas in za svet. S stališča točke omega je že vse najboljše. Lastni placebo smo v luči božjega odrešenja. Podarjanje življenja je vzajemno. Dobimo, kar dajemo po metodi 'tip'. Izbirajmo misli, besede, dejanja.  V duhovnem življenju se prečiščujemo. Ne vemo, kdaj smo popolnoma čisti, vendar pa to ni najpomembnejše vprašanje, ker se naše duševno stanje lahko hitro spremeni.      
Sai Baba se zavzema za prevlado bramanizma kot religije religij, prvotne religije, zaradi katere bi bilo primerno znati sanskrt. Sam je na koncu priložil slovarček prevodov ključnih sanskrtskih pojmov v slovenščino. Ni nenavadno, da je že v bramanizmu implicitno prisotna ideja o sveti trojici stvarjenja ustvarjalca in ustvarjenega, ljubeče ljubljene ljubezni in Boga ljubezni. Telo je zanj le orodje, ki zanj skrbimo, a ne preveč. Prav tako jejmo kvalitetno, a ne preveč.  Z dobrimi deli bo človek odrešen. Potrebno pa se je izogibati zlu v imenu dobrega.  Značajen je tisti, ki vsak dan disciplinirano trenira in nenehno misli na Boga. Vsako svoje dejanje posveti Bogu. Treba je slediti naukom modrih. Ključno pa je, da je na smrt pripravljen s pozitivnim mišljenjem. Kakor mislimo in delujemo pred smrtjo, tako bomo živeli tudi po njej. Navsezadnje se bosta nebo in zemlja zlili v isti sijaj. Vse religije se na koncu zlijejo v isti ocean verstev. 'Ne smemo zapraviti dragocenega življenja'.  Usmeritev duše je 'dvignite se, prebudite se'. Zanjo je kontemplativna drža primarna. Spomnimo se, da sta stari in srednji vek poudarjala meditativnost pred aktivnostjo, ki prinaša primat sekularizacije in človekove navidezne samostojnosti. Treba se je osvoboditi zunanjih iluzij. Bog je resnica toka ljubezni.   
Sai Baba je priporočal 'spoznanje samega sebe' in odsvetoval nagnenje n do pokvarljivih stvari. Njegovi nauki so se osredotočali na moralni kodeks ljubezni, odpuščanja, pomoči drugim, dobrodelnosti, zadovoljstva, notranjega miru ter predanosti Bogu in vodji. Zastopal je dobrodelnost, žrtvovanje in pokoro. Seveda je bil proti sebičnim interesom, napuhu in ponosu.
Sai Baba je obsojal diskriminacijo na podlagi vere ali kaste. Imel je tako hindujske kot muslimanske privržence, toda ko je bil pod pritiskom lastne verske pripadnosti, se ni hotel identificirati z enim in je izključil drugega. Njegovi nauki so združevali elemente hinduizma in islama: mošeji, v kateri je živel, je dal hindujsko ime Dwarakamayi , izvajal tako hindujske kot muslimanske obrede in poučeval z besedami in številkami, ki so črpale iz obeh tradicij.  
Sai je živel asketsko, nepremično je sedel pod drevesom neem in med sedenjem v asani in meditiral. Sai Baba se je zavzemal za enakost ver in kast. Nasprotoval je krščanski, musli manski in hindujski verski ortodoksiji. Vse vernike spodbujal k molitvi, petju božjega imena in branju svetih spisov. Muslimanom je svetoval, naj preučujejo Koran, hindujcem pa besedila, kot so Ramajana, Bhagavad Gita in Yoga  Vasistha. Spoštoval je svet življenja, ljubezen do vsakega živega bitja brez diskriminacije. Razvijamo naj dve pomembni lastnosti značaja: vero ( Shraddha ) in potrpežljivost ( Saburi ). Sai Baba je izhajal iz čaščenja opravljanja etičnih dolžnosti brez navezanosti na zemeljske stvari in zadovoljstvo ne glede na situacijo. V svoji osebni praksi je opazoval bogoslužne postopke, ki pripadajo islamu; čeprav se ni ukvarjal z rednimi obredi, je dovolil prakso namaza, petje al-Fatihe in branje Korana ob muslimanskih praznikih.
Sai Baba je razlagal verska besedila islama in hinduizma. Razložil je pomen hindujskih svetih spisov v duhu Advaita Vedante, z močnim poudarkom na poti bhakti (predanosti). Vse tri glavne hindujske duhovne poti – bhakti joga, jnana joga in karma joga – so vplivale na njegove nauke.  
Sai Baba je spodbujal dobrodelnost in razdajanje. Če pridejo k nam ljudje ali bitja, jih ne odganjajmo nevljudno, ampak jih dobro sprejmimo in z njimi ravnajmo z dolžnim spoštova njem. Bog Sri Hari bo zadovoljen, če damo vodo žejnemu, kruh lačnemu, obleko nagim in svojo verando tujcem za posedanje in počitek. Če kdo hoče od tebe denar, ti pa ne želiš dati, ne dajaj, a ne lajaj nanj kot pes.«  
Poudarjal je pomen predaje resničnemu satguruju, ki lahko po prehodu na pot do božanske zavesti vodi učenca skozi džunglo duhovne rasti. Pravi bhakte, je rekel, vedno z ljubeznijo meditirajo na satguruja in se mu popolnoma predajo. Ko je o sebi govoril v tem smislu, je svoj pomen pojasnil takole:

V dobi 'kali' nas rešuje ponavljanje božjega imena. S tem očiščujemo svojega duha. Samo duhovna modrost nas osvobaja, ne pa filozofija. Ko smo čuječi, zmanjšamo količino  zla v dobrih delih.  Skrbno pazimo, kaj govorimo in delamo, da drugih ne prizadenemo. Že  bramanizem pozna utelešenje Boga, da bi na ta način spodbujal človekova dobra dela.  že Krišna je dejal, da je poslušen služabnik svojih častilcev. Kot Jezus tudi mi iščimo samoto. Sreča sveta je znamenje božjega prihoda. Lahko prosimo za utelešenje.  Baba je spoštoval je vse vere in učil, da so vse posebne poti k enemu neizrekljivemu cilju. Njegovo pojmovanje enotnosti vsega človeštva je bilo skladno z advaitizmom  in sufimom. 'Ker je Bog eden in gospodar vseh, so vsa njegova bitja del ene velike družine'. To prepričanje je bilo v celoti v skladu tako s filozofijo Bhakti kot tudi z nauki sufijev, ki so verjeli, da Božja luč obstaja v vsakem bitju, pravzaprav v vsakem delcu njegove stvaritve. Za Sai Babo so bile vse poti enako veljavne, hindujski Išvar in Alah sta sinonima. Ljudje, ki so prihajali v njegovo bivališče, so bili tako presenečeni, ko so videli hindujce, muslimane in druge, ki so živeli tako mirno skupaj, da je to v mnogih primerih spremenilo njihova celotna življenja in prepričanja.  

Sai Baba je delno primerljiv s svetim Pavlom, ki zvede krščanstvo na eno samo izjavo: Jezus je bil obujen od mrtvih. Krščanski nauk  zvede zgolj na njeno fabulativno točko in to z močjo nekoga, ki ve, če to točko vzamemo za realno, ne potrebujemo nobenega imaginarija, ki jo obroblja. Če je mogoče takoj govoriti o verovanju, povejmo, da nam je nemogoče verjeti v vstajenje križanega. Pavel je v trojnem pomenu oddaljena figura: zgodovinsko, glede na vlogo utemeljitelja cerkve in glede na provokativno osrediščenje mišljenja na njegov fabulativni element.
Sveti Pavel ima kot učitelj v pismih veliko praktičnih nasvetov, vendar Badieuja zanima njegova pot do resnice, vzpostavi prehod med propozicijo o subjektu in razmislekom o zakonu. Je  paradoksalna zveza med subjektom brez identitete in zakonom brez opore, ki v zgodovini utemelji možnost univerzalnega oznanjevanja. Pavlova gesta je v tem, da resnico izmakne komunitarnemu prijemu. Pavel ostro loči vsak proces resnice od kulturne zgodovinskosti, ki jo želi zvesti na mnenje. Badiou zahteva premislek njene aktualnosti 
Badiou kot filozof skuša razumeti ne-filozofa. Prisiljen je zvesti vprašanje resnice (mišljenja) na jezikovno formo sodbe, kjer se ujemata analitična in hermenevtična tradicija v kulturno-zgodovinskem relativizmu raziskav na področju humanističnih ved. Kljub naporom lahko singularno univerzalnost oz. pluralnost napačno razumemo 
V Franciji je zaradi vzpona nacionalizma pomembno vprašanje, kdo ali kaj je Francoz oz. kdo ali kaj je pripadnik določene nacije. To implicitno pomeni preganjanje drugih, ki izbrani naciji ne pripadajo. Obstoji odvratna povezava med logiko kapitala in ideološkim fanatizmom, kjer pogojujeta in opravičujeta drug drugega. Zakon tako postane talec različnih pogojev in interesov, preko česar postane talec tudi država in slednjič tudi ljudje, krog, ki se tako sklene v nepriljubljeni status quo. Kako utopična se iz te perspektive rasne ali nacionalne nestrpnosti zdi izjava svetega Pavla: » Ni ne Grka in ne Juda, ni ne sužnja in ne svobodnjaka ni ne moškega ne ženske « (Gal. 3.28) in kako nam, ki brez težav Boga nadomestimo s to ali ono resnico in Dobro s služenjem, ki ga zahteva ta resnica, ustreza naslednja maksima: »slava čast in mir naj se zgrneta na vsakega, ki dela dobro, najprej na Juda, potem na Grka! Kajti Bog ne gleda na osebo.« (Rim 2.10-11) 
Na eni strani obstaja kontinuirano širjenje avtomatizmov kapitala, ki predstavlja izpolnitev neke Marxove genialne teze: svet je končno izoblikovan kot svetovni trg. Ta konfiguracija daje prednost abstraktni homogenizaciji. Cirkulira samo to, kar je na mogoče šteti. Ta norma pojasnjuje nek paradoks: v času posplošene cirkulacije in fantazme nadomestne kulturne komunikacije se povsod množijo zakoni in določbe, ki prepovedujejo cirkulacijo oseb. Gre za cirkulacijo kapitala kot računa računov. 
Deleuze je ugotovil, da  'kapitalistična deteritorializacija potrebuje neprestano reteritorializa cijo'. Da bi njegovo načelo gibanja homogeniziralo prostor, kjer se razvija, kapital potrebuje neprestano vznikanje subjektivnih in teritorialnih identitet, ki zahtevajo zgolj to, da so tako kot druge izpostavljene uniformnim zahtevam trga. Kapitalistična logika splošnega ekvivalen ta in identititetna ter kulturna logika skupnosti ali manjšin tvorita artikulirano celoto, ki je  organsko brez resnice.
Po eni strani proces resnice prekinja aksiomatska načela v situaciji in organizira njeno ponavljanje, a ne v okviru določene števne enote. Resnica ni racionalno računska. Zato ne more izhajati iz homogene ekspanzije kapitala. Ker se vsaka resnica pojavlja singularno se obenem univerzalno. Ljudem je treba pustiti, da živijo, da se oblačijo, da jejo, si umišljajo in ljubijo, kot jim ustreza. V tem sploh ni problem. Te liberalne očitnosti niso drage. Vendar obstajajo skupna moralna pravila z 10imi zapovedmi. Želeli bi samo, da pogled na z ruto zastrto mladenko ne bi spravil v trans tistih, ki ta kozmopolitizem zagovarjajo in za katere se v takem trenutku izkaže, da v resnici bolj kot resnično tkivo gibljivih razlik želijo uniformi rano diktaturo tistega, za kar verjamejo, da je modernost. Razlike niso v procesu resnice. Ali res le homoseksualec lahko razume kaj je homoseksualec, Arabec kaj je ne-Arabec? 
Obe sestavini te artikulirane množice sta v razmerju zrcaljenja in se medsebojno vzdržujeta. Vsaka črpa v zalogah druge, kajti preobrazbi najbolj tipiziranih in najnovejših identitet v reklamne argumente in podobe, ki jih je mogoče prodati, odgovarja vse bolj izostrena kompetentnost kar najbolj zaprtih ali najbolj nasilnih skupin, ki špekulirajo na finančnih trgih ali vzdržujejo široko trgovino z orožjem. Kateri so pogoji neke univerzalne singularnosti?
Sv. Pavel želi iztrgati evangelij strogi zapori in ne dovoli, da bi ga določale državne ali ideološke postavke. Brez omejitev in privilegijev so sprejeti vsi (verni in ne-verni) ne glede na starogrški filozofski in moralni diskurz. Badiou razmišlja, kako prihaja do dogodkov v biblijskih zgodbah. Ne razmišlja pa, kako Jezus uči svoje učence. Božja resnica je v tem deklariranem  dogodku. To pomeni, da resnica pripada redu zgodenega dogodka. Zato je singularna in ni ni strukturna, ni aksiomatska in ne legalna. Ne more je pojasniti niti nobena razpoložljiva splošnost niti subjekt, ki se nanjo sklicuje. Ne more obstajati noben zakon resnice. Takšna resnica je v bistvu subjektivna, nič obstoječega ne daje svoje substance njenemu procesu. Resnica je diagonalna glede na podmnožice, ne avtorizira je nobena identiteta in tudi sama nobene ne konstruira. Pavlova tematika neizprosno sledi zahtevam resnice kot singularne univerzalnost po postavkah: 1. ni krščanskega subjekta pred Kristusovim vstajenjem. 2. resnica je v celoti subjektivna. 3. zvestoba deklariranju je ključna, ker je resnica proces in ne razsvetljenje.4. resnica je sama po sebi indiferentna do stanja situacije.
Resnica je neodvisna od partikularnega pravnega zakona. S tem je Pavel sprožil kulturno revolucijo, ki nas še vedno zadeva. Od nje smo odvisni. Za Pavla dogodek-resnica razgradi  filozofsko resnico, medtem ko za nas fiktivna razsežnost tega dogodka razgradi težnjo k realni resnici. Univerzalno je mišljenje se z naslavljanjem na druge udejanji kot moč. Od trenutka, ko so vsi šteti glede na univerzalno, padejo kot Drugo pod isto. Univerzalno mišljenje, ki izhaja iz svetega bogastva drugačnosti, proizvede nekaj istega in enakega. Produkcija enako sti, odlaganje razlik v mišljenju, sta materialna znaka univerzalnega. Nujni pogoj mišljenja kot moči (ljubezen) je ta, da se aktivist resnice identificira izhajajoč iz univerzalnega. Univerzal no ni negacija partikularnosti, ampak  je vijuganje distance do partikularnosti, ki je konformizem. Gre pa za to, da vzdržujemo določeno nekonformnost do tega, kar nas konformira. Mišljenje je v preizkušnji konformnosti in te preizkušnje ga reši le univerzalno: »Nikar se ne prilagajajte svetu, ampak se preobražajte z obnovo svojega uma« (Rim 12.2). Treba je živeti v svojem času, vendar pa tudi ne postavljati posvetno pred svetim. Zaradi  zapovedi svoje vere se mora preobraziti človek (gr. metanoia).  
V bistvu umremo dvakrat. Prvič, ko nam prenehajo fiziološke funkcije in drugič, ko nismo le pokopani, ampak tudi pozabljeni.  Po Lacanu se nahajamo med tema dvema smrtima. To velja tudi za Antigono in njenega brata Polinejka. Sartrovi 'nepokopani mrtveci' imajo večjo razsežnost. Za Badiouja obstajajo štiri generične dejavnosti kot so 1.  'politika, 2. umetnost, 3. znanost in 4. ljubezen. Bržkone je slednja najpomembnejša. Zanimivo je, da Sai Baba govori in piše o božanski ljubezni, ker je to prvo in zadnje dejanje našega bitja in nehanja. Za Kanta je človek končno bitje, ki pa sam spoznavno konstituira realni svet, ne da bi ga industrijsko proizvedel. Kozmos zanj ni več harmonično urejen prostor. Če bi bil Kantov subjekt neskončen, bi intuitivno ustvarjal realnost. To predpostavlja jo domala vsi duhovedni učitelji.           
Pavel zvede krščanstvo na eno glavno ugotovitev: Jezus je bil obujen od mrtvih. Krščansko pripoved zvede zgolj na fabulativno točko, ki jo vzamemo za realno. Ali lahko verjamemo v vstajenje križanega? Pavel je oddaljena oseba 1. zgodovinsko, glede na vlogo utemeljitelja cerkve in 2. glede na provokativno vlogo mišljenja in 3. na njegov fabulativni element. Božje milosti si nismo prislužili, ampak nam je podarjena. 
Badiou ugotavlja bistveno paradoksalno zvezo med subjektom brez identitete in zakonom brez opore, ki v zgodovini utemelji možnost univerzalnega oznanjevanja. Pavlova nezaslišana gesta je v tem, da resnico izmakne komunitarnemu prijemu. Ostro ločiti vsak proces resnice od kulturne zgodovinskosti. 
Navidez napredno redukcijo resnice (mišljenja) na jezikovno formo sodbe, podpirata  analitič na in hermenevtična tradicija, kar vodi v kulturni in zgodovinski relativizem, ki je danes hkrati tema mnenja. Skrajne oblike relativizma so škodljive.  Pustošenja kulture ne bomo ustavili tako, da se odpovemo konkretnemu univerzalnemu resnic, da bi tako afirmirali pravice rasnih, verskih, narodnih in spolnih manjšin. Ne bomo pustili, da bi se pravice resnice-mišljenja opirale zgolj na instance svobodno-menjalnega monoterizma in njegovega ubogega političnega odvisnika kapitalizma-parlamentarizma, t. im. demokracije. Sveti Pavel je bil sodobnik spominske figure destrukcije vsake politike (rimski imperij). Sprašuje se, kakšno ceno plačuje zveza subjekta in zakona na eni in na drugi strani.
Kako utopična se iz te perspektive rasne ali nacionalne nestrpnosti zdi izjava svetega Pavla: » Ni ne Grka in ne Juda, ni ne sužnja in ne svobodnjaka ni ne moškega ne ženske « (Gal. 3.28) in kako nam, ki brez težav Boga nadomestimo s to ali ono resnico in Dobro s služenjem, ki ga zahteva ta resnica, ustreza naslednja maksima: »slava čast in mir naj se zgrneta na vsakega, ki dela dobro, najprej na Juda, potem na Grka! Kajti Bog ne gleda na osebo.« (Rim 2.10-11).
V času posplošene cirkulacije in fantazme instantne kulturne komunikacije se povsod množijo zakoni in odredbe, ki prepovedujejo cirkulacijo oseb. Cirkulacija tistega, kar se pusti šteti, da! – in v prvi vrsti kapitala, tistega, kar je račun računov. Svobodna cirkulacija neštevne neskonč nosti, ki je singularno človeško življenje, nikoli! To pa zato, ker je monetarna kapitalistična abstrakcija seveda neka singularnost, toda singularnost, ki se ne ozira na nobeno singularnost. Je singularnost, indiferentna do vztrajajoče neskončnosti eksistence, tako kot do dogodkovnega postajanja resnic.
Določena socialna podoba avtorizira nove proizvode, specializirane revije, ustrezna trgovska središča, svobodne radijske postaje, ciljno usmerjene oglaševalske mreže in družbene debate ob urah največje gledanosti ali poslušanosti. Deleuze je to opredelil 'kapitalistična deteritoria lizacija potrebuje neprestano reteritorializacijo'. Da bi njegovo načelo gibanja homogeniziralo prostor, kjer se razvija, kapital potrebuje neprestano vznikanje subjektivnih in teritorialnih identitet, ki navsezadnje  vedno zahtevajo zgolj to, da so tako kot druge izpostavljene uniformnim prerogativam trga. Kapitalistična logika splošnega ekvivalenta in identitete ter kulturna logika skupnosti ali manjšin tvorita artikulirano celoto, ki je toga v razmerju do vsakega procesa resnice, organsko je brez resnice. Glede na dominantni zakon računa je resnica vedno izvzeta računu. Iz homogene ekspanzije kapitala se ne more vzdrževati nobena resnica.
Če drži, da vsaka resnica vznikne kot singularna, pa je njena singularnost neposredno posploš ljiva. Sodobni kozmopolitizem je dobrodejna realnost. Želeli bi, da pogled na z ruto zastrto mladenko ne bi spravil v trans tistih, ki ta kozmopoliztizem zagovarjajo in za katere se v takem trenutku izkaže, da v resnici bolj kot resnično tkivo gibljivih razlik želijo uniformira no diktaturo tistega, za kar verjamejo, da je modernost. Razlike morajo biti odsotne iz procesa resnice, sicer nobena resnica nima možnosti, da vzpostavi svoje vztrajanje in da kumulira svojo imanentno neskončnost.
Badiou meni, da sodobni svet na dva načina zavrača proces resnice. Tja, kjer bi se moralo nahajati ime postopka resnice, pride drugo ime, ki ga potlači. Ime kultura prikriva ime 'umetnost'. Besedna 'tehnika' zabriše besedno 'znanost'. Beseda 'upravljanje' zabriše besedo 'politika'. Beseda 'seksualnost' zabriše 'ljubezen'. Sistem kultura, tehnika, upravljanje, seksualnost, ki je homogena na trgu. Gre za nominalno prekritje sistema umetnosti, znanosti, politike, ljubezni. Polemizira proti vsakemu generičnemu pojmu umetnosti in ga tudi sama nadomešča s pojmom kulture, ki jo dojema kot kulturo skupine, kot subjektivni ali reprezenta tivni cement njenega obstoja, kot kulturo, ki je namenjena sebi in je potencialno neposplošt ljiva. Od tod katastrofične izjave tipa: zgolj homoseksualec lahko razume kaj je homoseksua lec, Arabec kaj je Arabec. Če velja, kot smo prepriča ni, da zgolj resnice, mišljenje, omogoča jo razlikovati človeka od človeške živali, na kateri sloni, ni odveč reči, da so te izjave barbarske. V primeru znanosti kulturalizem promovira tehnično partikularnost podmnožic kot ekvivalentno znanstvenemu mišljenju, tako, da poenoti različna šamanstva. V primeru politike je ta srž v osnovi odločanja. V primeru ljubezni se bo simetrično zahtevalo, da se prizna takšno ali drugačno posebno spolno vedenje, bodisi čisto enostavno vrnitev k življenju v paru. 
Badiou  išče resnico v dogodku z etično normo. Kjerkoli se Jezus sreča z učenci, nastane resnica bibličnega dogodka. Ne velja le za tistega učenca, ampak za podobne primere. a tematika sledi zahtevam resnice kot singularne univerzalnosti v naslednjih točkah: 1. Ni krščanskega subjekta pred Kristusovim vstajenjem. 2. Resnica je v celoti subjektivna. 3. Zvestoba pojasnjevanja je ključna, ker je resnica procesna v imenu razsvetljenja. 4. Resnica ni indiferentna do stanja situacije, čeprav Badiou misli obratno. Videti je, da je Badiou izgubil večji del pomembnosti komunikacije vernika z Bogom. 
Božja resnica vsakogar zadeva, čeprav se ji nekateri upirajo. To je kulturna revolucija, ki poteka še danes in bo tudi jutri. Za Pavla dogodek-resnica razgradi filozofsko resnico, medtem ko za nas fiktivna razsežnost tega dogodka razgradi težnjo k idealni resnici. Univerzalno je mišljenje le tedaj, ko se naslavlja na vse. Nujni pogoj mišljenja kot moči ljubezni je ta, da se zastopnik resnice identificira. Univerzalno ni negacija partikularnosti, je pa negacija konformizma. Mišljenje reši iz konformnosti le univerzalno: »Nikar se ne prilagajajte svetu, ampak se preobražajte z obnovo svojega uma« (Rim 12.2). S svojim časom je treba živeti, tako da se mu ne pustiš formirati. Pod zapovedjo svoje vere se mora preobraziti subjekt, ne pa čas, ključ do te preobrazbe pa leži v umu, mišljenju. Mišljenje ni izčrpalo rezerve svoje moči, razen za tistega, ki je podlegel želji po konformnosti. V Badioujevem paru bit – dogodek ni prostora za Freudov nagon smrti. 
Russell (2004) je ugotovil, da je naš celoten svetovni nazor treba obrniti od znotraj navzven oz. os zgoraj navzdol. Vsi tisti, ki so imeli podobne slutnje, so napisali duhovne vodnike. Obravnava domnevo o zavestnem vesolju, išče pomen skrivnosti svetlobe, zavesti kot svetlobe, Boga,    
Za Aurobinda evolucija ni le razvoj materije, ki bi se na nek nerazložljiv način kazala v vesolju, ne da bi imela kakršenkoli smisel in globlji pomen in cilj, temveč je v prvi vrsti razvoj zavesti. Tudi v dnu same materije je navzoče Božansko, Duh, neskončna, večna resničnost, in to žene materijo, da se razvija in išče poti, da bi tudi v svoji zunanji pojavnosti mogla razkrivati svojo skrito resničnost. Trdi, da stvarjenje sveta še ni končano!
Sri Aurobindo je razvil novo metodo joge, ki združuje in povezuje v eno vse prejšnje glavne pristope in njihove glavne dosežke. Ta integralna joga ima za cilj ne samo to, da človek odkrije božansko resničnost v svoji najgloblji notranjosti in potlej živi v tej božanski zavesti, temveč da tudi vse svoje zunanje bitje in svojo naravo postopoma tako razvije, da se lahko odpre božanskemu vplivu in s tem vplivom in z delovanjem duhovnih sil raste, se preobraža v neko višjo, telesno, duhovno naravo. Posvetni in duhovni ideal sta v resnici dopolnjujoča in oba nujno potrebna, če imamo pred seboj ideal celotne izpopolnitve človeka.

Po duhovnem načelu smo vsi svetloba in je vse že popolno. Ločevanje je bila le igra, da bi se nekateri počutili nepopolne, nemočne. Smo svetlobna bitja, ki se pojavljajo v fizični obliki (Zukav, Linn, Hayeva, Walsch, Russell). Dualistična paradigma pa pogojuje izkušnje obsoja nja, krivde in sramu.
Zakon privlačnosti po zakoncih Hicks nas uči, da tisto kar obsojamo, privlačimo. Če obsoja mo alkoholika, da si uničuje življenje, bomo privlačili odvisnike različnih vrst. Morda pa je človek, ki je sicer iz iste svetlobe kot mi, izbran za izkušnjo odvisnika? Kaj pa, če to vlogo njegova duša potrebuje, da se nauči ljubezni, notranje moči odločanja, upanja in zaupanja. Vse te lastnosti rabi, da postane mojster in opolnomočen. Mogoče je ta vloga potrebna tej duši na tej stopnji reinkarnacije. Morda zato danes naraščajo vojna žarišča, ker stare metode represivne vzgoje ne delujejo več, nove modrejše, ki jih poznamo iz starodavnih tekstov, pa niso množično uveljavljene, ker jih ne učimo v šoli. Ni težko uganiti, da je t. im. zakon privlačnosti dvorezen in gre v prid kapitala, ker tisto, kar je dobro zanj, ni dobro za nas.   
Ko smo bili kot otroci nagajivi ali storili napako, so nas starši kaznovali. Ko smo odrasli, nas nihče ne kaznuje za napako, vendar pa vzorec iz otroštva ostaja, zato se kaznujemo sami, ustvarimo fizično bolečino, bolezni ali finančne krize, ker si zaslužimo, da trpimo. Radikalno odpuščanje nam samim in tistim, ki jih obsojamo, nam bo pomagalo zaključiti potrebo po trpljenju. Zdravljenje se začne, ko odpustimo najprej sebi. Dokler mislimo, da smo se napačno odločili, bomo ostali ujeti v občutku obsojanja samih sebe. Začnite razmišljati, da je bilo vsako dejanje in vsak trenutek v vašem življenju le izkušnja, ki vam je pomagala, da ste postali taki kot ste danes. Karkoli ste doživeli ali vam je bilo storjeno, je bilo vedno del popolnega načrta, zato, da ste lahko dosegli popolno razumevanje kaj pomeni biti svetloba zgoščena v fizični obliki. Kot ljudje imamo dostop do vseh omejitev in potencialov kako se prestaviti z nivoja strahu na stopnjo ljubezni in zaupanja. Duhovna inteligenca vključuje polet ljubečega duha s sočutjem in modrostjo. Marsikdo verjame, da dobro uspevamo v krizi in da sta naša prirojena prijaznost in sodelovanje največja dejavnika za uspeh. 
Vsak sedanji trenutek je v božji navezi večen, ker na Boga preložimo svoje skrbi. Biti ves v sedanjem trenutku zastopajo vse religije za vse čase. Biti ves pomeni biti buden, biti subtilen, da slišimo glas božje volje. Kakor kaže popolne simetrije slike gora na jezerski gladini, je istočasno tako spodaj, kakor zgoraj. Kakor smo v višjem jazu, tako smo tudi v duševni globini. To je postanek, točka oddiha, zdravilna pomoč. Ni nenavadno, da duhovedniki (npr. Frankl) plezajo na gorske višine. Budisti, ki ne obžalujejo preteklosti in ne skrbijo za prihodnost žarijo. Vse religije izhajajo iz svetlobe. Bodimo popolni, kakor je popoln naš Gospod.  Tudi Kristus večkrat poudarja 'ne bojte se', 'svoj mir vam dam'. Frančišek Saleški 'v vsakem trenutku je dobro vse večnosti'. Eckhart Tolle  (roj. 1948) ne izpostavlja in ne izključuje nobene duhovne tradicije ali religije. V svojih predavanjih jasno in povsem razumljivo posreduje preprosto, a globoko sporočilo: »Je izhod iz trpljenja, je pot v mir. Mi smo svetloba zavesti. Tolle je zasnoval in ustanovil tudi projekt spletne televizije Eckhart TV, ki je namenjen razvoju zavesti. Na njem z gledalci ter povabljenimi gosti analizira aktualne življenjske teme. Nova zemlja predstavlja sedanji trenutek. To je skupno stališče različnih religij. Ker ga prežema božanska ljubezen, je večen. Zemlja lahko postane nebesa. Zaupati Vanj kljub negotovosti dogajanja. Menim, da se premalo poudarja vlogo Svetega duha. Iz njega črpamo navdihe. Kljub vnanji negotovosti ostanimo gotovi v sebi. Lubichova  enako kot Sai Baba meni, da bo kvaliteta večnosti odvisna od kvalitete vsakega sedanjega trenutka. Na smrt se pripravljamo tako kot na večno življenje. Nebesa so hiša, ki jo zidamo tukaj in prebivamo v njej onkraj. Zato smo zainteresirani, da nam in drugim gre vedno bolje. Navdih vodi do navdušenja 'z vsem srcem, vso dušo, vsem mišljenjem'. Maria Fondi  (2002 ) nam v Uvodu predstavi kratko zgodovino pojmovanj sedanjega trenutka,.
Dan za dnem umirajmo z Jezusom,  da bomo dan za dnem vstajali iz groba. Sami smo nič, da je lahko   Bog vse.  Vse začenjamo vedno znova, čeprav Lubichova tudi moli, da bi bil ta trenutek zadnji. To ni protislovje, kajti zadnji tostranski pomeni prvi onostranski. Marsikdo opazi, da živimo v več prostorih in časih. 
Badiou verjetno ni dovolj subtilno razumel Pavla kot potencialni kristjan. V duši, ki sledi božji volji, ostaja v Kristusu in On v njej. Vsak dan je praznik. Gre obenem za večno gibanje in večno mirovanje. Karkoli ga prosimo, se bo zgodilo. Skrbi se razbremenimo z odpušča njem, s prošnjami in sprejemanjem. Kako drugače razlaga Cantalamessa (2007) duhovno izročilo Pisma Rimljanom?! Po vseh teoloških in siceršnjih posvetih je treba vedno znova sprejeti Jezusa za svojega edinega Gospoda, sprejeti, ne da bi grešili in zanikali vse drugo.         
Peter Russell (2004) je strnil svojo zgodbo o vseživljenjskem raziskovanju narave zavesti s pomočjo sinteze fizike, psihologije in filozofije. V njej je zavest temeljna kvaliteta stvar stva. Meni, da je treba le sestaviti moramo koščke in raziskati novo sliko realnosti, ki se pojavi. Z združevanjem globokega znanstvenega znanja z lastnimi izkušnjami meditacije Russell dobi vesolje, ki je podobno opisom mnogih mistikov. V njem znanost in duh nista več v nasprotju. Most med njima je svetloba. Vabi nas, da prečkamo ta most do radikalno drugačnega in zdravilnega pogleda nase in na vesolje. V njem dobi Bog duhovne prakse globlji pomen. Že po Upanišadah doseže večni  mir tisti, ki dojame, da sta zavest v nas in v vesolju isto. In ista je tudi svetloba. Naša izkustva so plod svetlobe uzavesti. Naša duša je podoba Bogam (Janez od križa). V Giti piše, da sem jaz neskončna globina, da sem resnica. Čisti um je vse. Tudi mir je večna ljubezen, ki jo izkazujemo. Dalajlama pravi, da je  njegova religija prijaznost, zato tudi Ferrucci piše o moči prijaznosti. Ljubeča prijaznost je tudi v krščanski brezpogojni ljubezni, vendar je v njej bolj poudarjena ponižnost oz. skromnost. 
Že Einstein se je zavzemal za sintezo znanosti in religije, ker ne moremo rešiti problema na isti ravni kot se zastavi. Ne smemo slediti ameriškemu snu vsega dovoljenega in dostopnega, ampak se moramo prebuditi. Po Toynbeeju je 'najvišja naloga naše civilizacije razgrinjanje globljega duhovnega razumevanja'. Russell predvideva, da bodo potem učbeniki začetek tretjega tisočletja priznavali kot začetek zlate dobe, ki so jo nekoč in danes zagovarjali mistiki, svetniki in drugi duhovni učitelji. Če bomo imeli modrost Macharišija, Sai Babe, Jezusa, Bude, si ne bomo prizadevali nepotrebnega trpljenja. Naša presežnost pomeni nenavezanost na materialni svet. prebujenje pomeni biti 'zdaj in tukaj'.        
Peter Russell ni več med tistimi redkimi znanstveniki, ki sami iščejo odgovore v duhovnosti, ko spoznajo, da jih znanost nima. Pojem paradigme se spreminja. Schopenhauer je ugotovil, da se resnica prebija od posmeha, prek nasprotovanja do samoumevnosti. Vprašanje je, ali zavest res nastane iz snovi. Redkokdaj smo pozorni na zavest samo. Panpsihizem trdi, da je zavest v vsem vesolju. Morda lahko rečemo, da imamo ljudje z mišljenjem in govorjenjem kompleks no zavest glede na golo zaznavanje drugih organizmov. Je toliko prostorov in časov, kolikor je subjektov. Vendar je  tudi na drugi strani precej šarlatanstva. Kot pravi Ule, se na spiritualističnih tržnicah ponuja veliko površnih duhovnih praks iz povzetka površno razumljenih religij. Gre za brezčasnega duha kozmične potencialnosti, ki se pojavlja v vedno novih oblikah. Russell se je kot znanstvenik usposabljal za 4. fazo duha v Indiji pri Maharishiju. Verjel je, da je vse vesolje že v nas, ker je jaz Bog. 

Branje (ang. reading) preobraža človekovo zavest in spremenilo svet. ni samo mogočno komunikacijsko sredstvo in vir zadovoljstva, ampak nam odpira vrata do znanja o skoraj vsem, kar je na svetu pomembnega. Včasih branje zamenjujemo s pismenostjo. Pismenost je veščina, ki pomeni sposobnost dešifriranja pisanega besedila, in ker sodobna družba v večji meri temelji na komunikaciji, je danes ta veščina potrebna. Branje vključuje interpretacijo in imaginacijo; je dar kulture, s katerim poiščemo pomen. Branje »med vrsticami« omogoča bralcu, da uporabi domišljijo in znanje, da razume besedilo, ki ga ima pred seboj. Pri današnji hitrici je ogroženo poglobljeno branje s premišljevanjem oz. globinskim učenju že v šoli.

Zaskrbljenost zaradi stanja pismenosti se pogosto prepleta z opozorili o zatonu knjig in o domnevno kvarnem vplivu interneta na našo zmožnost branja. Ali bralec knjig zaostaja za tistimi, ki iščejo pomen v dinamičnih, spreminjajočih se virih instantnega multimedijskega okolja? Obe viziji prihodnosti branja in digitalne tehnologije sta enostranski in verjetno napačni. Božidar Borko se je že v mojem otroštvu zahvalil za prebrane knjige. Tudi zame so bile zavetnice, vendar pa tudi spodbudnice za pisanje, kar pomeni lastno oblikovanje misli in socialne realnosti. Pomembno je vprašanje, v kateri zgodbi se nahajamo. Če se s partnerjem bistveno ne ujemamo, težimo k drugim zgodbam z drugimi ljudmi. Radi gledamo ali beremo druge zgodbe že zaradi primerjave s svojo.   

Krizo je Hoelderlin označil z verzom 'kjer raste nevarnost, raste tudi rešilno'. Pri Starih Grkih je samostalnik krisis izveden iz glagola krinein, ki pomeni ločevati, odločati in presojati. Kriza javne šole je znana že 150 let kot kriza tradicionalnih pristopov. Ker se pogledi na šolo razlikujejo, tudi ni enotnosti v odgovorih na vprašanje, kaj so vzroki krize glede na posledice in kakšne so smeri razvoja. 
Cvetek  (2014) ugotavlja, da nas sodobno raziskovanje čustev vedno bolj prepričuje, da igrajo čustva ključno vlogo v posameznikovem razvoju, značilno obarvajo naše medsebojne odnose, pomembno prispevajo k učni in delovni uspešnosti, posameznikovi splošni dobrobiti ter dobro biti človeške družbe. V sebi skrivajo veliko pozitivno kakor tudi negativno moč. šele sčasoma se naučimo živeti s svojimi čustvi. Ali so nam čustva v pomoč ali oviro, je odvisno od tega, kako dobro znamo s čustvi živeti, kako učinkovito znamo ujeti njihovo moč v svoja jadra ter jo usmeriti v smeri doseganja smiselnih ciljev. Cvetek nas dokaj natančno informira o dejan skem procesiranju čustev in možnostih upravljanja z njimi. Sicer pa poznamo vaje za odlična čustva. Phillipsova (2001) nam pokaže, kako se s sproščanjem telesa in duha odpremo za sinergijo. V 2. delu nam predstavi metafore, ki nas odprejo zanjo in da se v 3. delu spoznamo s čustvenimi vzorci. V 4. delu si pridobimo samospoštovanje in v 5. delu smo predani doseganju zadanih ciljev. 

Kristjani nismo mogli ustvarjati najboljšega sveta, saj  je  bil tudi Kristus  totalno zmanipuliran, kljub temu, da  je  zastopal samo očetovo voljo.  Kristus nas rešuje  za nebeško kraljestvo, Sokrat nas navdihuje za kraljestvo idej,  Buda pa za budnost. Kristus je učil, kako se  življenje  izgublja, da bi ga pridobili, Marx pa, kako se ga izgublja s pridobivanjem.  Kristus zastopa bezpogojno ljubezen, Marx pa komunizem kot stanje brez konfliktov. Kdor ne  pozna tostranskega življenja, tudi večnega ne bo spoznal, kot je pokazal Kristus. Človekova presežnost je smiselna v njegovi nesmrtnosti kljub smrtnosti, popolnosti kljub nepopolnosti. Ključna je bila že daoistična nedejavna dejavnost 'wu vei'. Sveti Pavel in Nietzsche se zavzemata za novo dobo človeštva, ki je za Škofovo zlata. Nesmrtnost seže prek in izven smrti, a ne kot njena negacija. Smrt ni naša usoda, ampak je (tudi) izbira. Postopek evtanazije jo reducira na izbiro. Nismo 'programirani za smrt', ampak smo pot smrti. Gre za podarjenost življenja, ki mu damo smisel poslanstva. Po tretji inačici to prelomno situacijo smrtnosti pojasnjuje beseda 'poklicanost' oz. misija. Predstave daru izhajajo iz obilja, poslanstva iz pošiljanja, poklicanost pa iz klica, potrebe. Uslišanost je dar iz poslušanja.              
Feyerabend povzame svoj epistemološki pogled s  stavkom 'vse gre' (ang. anything goes). Še starejše je 'nemogoče je mogoče'.  Koronavirus vodi v socialni darwinizem tistih, ki so najbolj prilagojeni za preživetje. Že Latinci so poznali izrek 'kar škoduje, je poučno' (lat. quae nocent, docent), zlasti ker na primer izbruha epidemije nismo bili pripravljeni. Najtežje se je učiti od sovražnikov, ker jih je tudi najtežje ljubiti. Takšna možna nemožnost je 'brezpogojna ljubezen'. Veliko je osebnih primerov avtorjev, ki so iz lastne nesreče izumili dober nauk za druge.   Naše zavedanje naj bo globlje v srcu in razširjeno na ves svet kot to delamo v meditaciji na mir, ljubezen itd. v četverju vseh strani sveta.   
Po končanem študiju je Wilber romal po državah ZDA. Med potovanji se je pogovarjal in sodeloval z več kot dvesto psihologi, filozofi, terapevti, znanstveniki in mistiki, ki so trdili, da imajo odgovore, ki sem jih iskal. Njegov Spektrum zavesti je postal obsežnejša knjiga misleca našega časa. Uspešno prestopanje skozi vsako stopnjo evolucije razvija zdrav občutek indivi dualnosti. Wilber uporablja širši in celovitejši pristop za odkrivanje sebe. Združuje resnice številnih različnih področij: fizike in biologije; družbene in sistemske vede; umetnosti in estetike; razvojne psihologije in mistike, kot tudi stališča konfliktnih filozofskih šol, od neoplatonizma do modernizma, od idealizma do postmodernizma.
Wilber priznava, da so lahko posebni pogoji resnice veljavni, čeprav nepopolni le na določe nem prostoru. Vsako resnico je treba obravnavati kot del drugih enako pomembnih resnic. Morda najmočnejše novo orodje je razumevanje štirih 'sektorjev' razvoja. Študiral je na stotine zemljevidov razvoja zavesti in človeka, ki so jih ustvarili različni misleci v različnih obdobjih - zemljevidi biološkega, psihološkega, kognitivnega in duhovnega razvoja (teh je le nekaj). Wilber je spoznal, da so pogosto opisovali povsem različne 'resnice'. Zunanje oblike razvoja imenuje tiste, ki jih je mogoče proučevati objektivno in eksperimentalno. Jasno pove, da oblike resnice, povezane z zunanjo dimenzijo, veljajo le v določenem prostoru. Vsak celovit razvoj vključuje tudi notranje subjektivne dimenzije, ki zahtevajo interpretacijo, odvisno od zavesti in introspekcije. Wilber je razumel, da se notranji in zunanji razvoj odvijata na individualni in družbeno-kulturni ravni. Zato imamo opravka s štirimi sektorji.
Nobene od teh oblik resnice, ki je ponazorjena s številnimi presenetljivimi primeri, ni mogoče reducirati na drugo. Bihevioristi ne razumejo človekove notranje izkušnje, ker opazujejo le njegovo zunanje vedenje ali fiziološke procese, ki ga spremljajo. Resnica vas bo resnično osvobodila, vendar le, če priznate, da obstaja več resnic.
Veččutni človek po Wilberju in Zukavu vidi razvoj na več ravneh. Tako dobi najbogatejši zemljevid sveta življenja. Prikazuje moške in ženske na različnih stopnjah zgodovinskega razvoja. Wilber s pomočjo dialektičnih metod razloži, da vsaka stopnja razvoja premaga omejitve prejšnje stopnje in hkrati uvede nekaj novega. To stališče odraža stalen boj, ki je element vsakega resničnega iskanja bolj zavestnega in polnega življenja. 'Nobene dobe ne moremo obravnavati kot privilegirano.' 'Vsi smo hrana jutrišnjega dne.' Proces se nadaljuje, ker se Duh sam razvija.'
Človek bi se moral zadovoljiti z lastnim prehranjevanjem, sicer je ujetnik manire vzeti, da imaš.  Živila, ki ne vsebujejo holesterola (npr. kruh in margarina) lahko dvigujejo holesterol. Kako je mogoče, da imajo tisti, ki uživajo ocvirke, maslo in polnomastno mleko, manj težav z ožiljem od tistih, ki izbirajo živila s čim manj holesterola in nasičenih maščob? Zakaj prisilno zniževanje holesterola z zdravili pri številnih ljudeh spremljajo težave z mišicami, impotenca, razdražljivost, depresija, izguba spomina, …? Kaj so normalne vrednosti holesterola, če se meje „normalnega“ spreminjajo vsakih nekaj let in se od države do države razlikujejo?

Vsi navedeni paradoksi so nastali zgolj zato, ker smo slepo verjeli nekaterim mitom o zdravih in škodljivih živilih. Če si želite zagotoviti optimalno količino in kakovost holesterola za zdravo ožilje, živčevje in možgane, spoznajte resnice in zmote o holesterolu. Zvemo, kako je holesterol povezan z delovanjem ščitnice, imunskega sistema, reproduktivnih organov, splošnim počutjem, zdravo nosečnostjo, razvojem otrok, …  

Ule (2023) na zgodovinsko-filozofski osnovi išče nov filozofsko in znanstveno podprt pojem duha, ki presega tako spiritualistično-metafizična kakor tudi naturalistična pojmovanja. Duh je zanj situacijsko določena, implicitno 'dana' celota latenc, potenc, tendenc in aktualizacij.  Navezuje se na Hartmannovo rekonstrukcijo Heglovega pojma 'objektivnega duha' in na nekatera pojmovanja »utelešenega duha« pri Peirceu, Merleau-Pontyju, Brandomu, Batesonu, Descombesu v sodobni kognitivni znanosti, biosemiotiki idr. Na koncu razpravlja tudi o kozmični duhovni evoluciji človeštva ter obravnava nekatere fizikalno-kozmološke hipoteze o duhovni osnovi snovnega kozmosa. Zanj je objektivni duh implicitna celota vsebin, domnev in pričakovanj, ter poznavanj socialne situacije ter sledenja pravilom oz. vodilom govora, sodelovanja, komuniciranja, ki omogočajo skupnostno razumevanje njihovih vsakdanjih situacij (2023,235). razlikuje med sledenjem pravilom in vodilom, ki še niso formalno določena. Obe sestavini objektivnega duha omogočata kompetentno sodelovanje. Duh svobode naj bi prežemal večino, zunanji pritiski pohabljajo tega duha, vključeval naj bi tudi im-potencialnost kot nezmožnost biti. Pred (im)potencialnostjo je latentnost kot nerazloč ljivost med da in ne, kar poznajo že antični (upanišadski) teksti in nova kvantna fizika. 

Ule (2023, 302) meni, da je pot objektivnega duha vijugasta in da se večkrat izmika človeš kosti kljub temu, da si pridobimo kakšno novo kompetenco v socialnih stikih in da bolje razumemo sami sebe. Duh sam nima jasnega cilja. Nenehno se razvijajo potenciali za rast, za napredek v pozitivni in negativni svobodi, pa tudi potenciali za nazadovanje, začasno nepremostljivih nasprotij, ki se 'pomirijo' skozi konflikte. Ponekod zasledimo napredek, dolgoročno pa človečnost ni dosežena zaradi groženj različnih katastrof. Ostane nam le vztrajno prizadevanje za tak cilj. Ule (2023, 326) podpira  Goethejevo idejo, da je 'življenje ljubezen. In življenje življenja je duh'. Življenje se ogleduje le v življenju. Človeško življenje je najboljše v ljubečih, spoštljivih smiselnih odnosih. Duh se ogleduje v svojih opredmetenjih. 

Ule navaja sodbe duhovno razvitih oseb kot so Eckhart, Dogen. Longchempe, Chao tao Sin, ... Nato navaja nazore svetovnega etosa patra Kunga, ki je aktualiziral 10 božjih zapovedi za naš čas. Gre za spoštovanje svetosti življenja. V tem gre za načelno preseganje evropskega nihilizma. Vprašanje pa je, ali bo to dovolj za preseganje neoliberalnega kapitalizma.   Ule se zavzema za uresničevanje pozitivnih duhovnih potencialov.  
Heidegger se izogiba rabi pojma duha. ni jasno, kako se povezujeta bit in čas. Nič do neke mere osmišlja bit, vendar ne vemo, kako. Tudi on si zastavi Leibnizovo vprašanje, zakaj nekaj in ne nič. Ta nič je Kierkegaardov in Sartrov človek kot lastni primanjkljaj. Heideggrova tu-bit kot skrb (nem. Sorge) je nenehno izpostavljena smrti. Po Theilhard de Chardinovem razumevanju se kozmična zavest razvija k točki omega, ki je Kristusovo kozmično vstajenje. Za Bergsona kozmična harmonija deluje kot začetni impulz in ne kot dokončno stanje.   Poslušal sem navodila za izvajanje kozmične Sirius meditacije.    

Pralik je kolektivna zamisel. Ta svet je bil zgrajen z osebnostnimi energijami in ne z zavedni mi nameni. Z njo energijo duše vnesemo v telo. Partnerstvo sloni na sveti obvezi med njima. Pri Uršiču in Uletu ni jasno, kakšen je odnos med duhovno teorijo in prakso. Jasno pa je, da na vzhodu ta povezava obstaja in se tudi izvaja. Partnerja poiščeta najustreznejši stik njunih duš v zakonski zvezi. Ne smemo se zaposlovati z napakami drugih, sicer sprožimo svoje nižje frekvence (Peirce) in nižja ali nikakršna sozvenenja (Hawkes).  Splača se poudarjati svoje dobre strani in dobre strani drugih, sicer ni sledu o nenehnih izboljšavah. Naša osebnost je potem v snov spremenjena energija duše.                                                                                                                                                                          

Mead, Dewey James, itd. se zavzemajo za nekakšen demokratični socializem, v katerem naj bi ljudje čutili in se razumeli na podobne načine. Marxov projekt je bil odprava privatne lastnine in z njo medsebojne odtujitve s socialistično revolucijo, ki pa, žal, ni uspela. Heidegger govori o spominu na bit, drugi avtorji pa o duhovnem prebujenju. Za Trakla je duh tisto plamteče v nas. seveda pa to lahko privede do pepela. Klic mistikov nikoli ne zastara. Dogajanje v vesolju je naključno. Vesolje se samouravnava. Še je v obtoku teorija o toplotni smrti vesolja zaradi entropije. Luhmannova sociokibernetska teorija je tudi kozmično pomembna.  Aristote lov bog je samo aktualen in zato vse priteguje k sebi. Whiteheadov pa je inovativen celo sam zase. Njegova poenotena teorija se zdi Uletu še najbolj dodelana. Njegov bog je v bistvu kozmični duh. Primerljiv je z Bergsonovo, Chardinovo (elan vital), Vilberovo in Aurobindovo teorijo evolucije.    Opažamo razvojno linijo od enostavnega h kompleksnemu. Podobno mislijo tudi Berdjajev, Solovjov in Vernadski. Bohm se sreča s Kantovo stvarjo po sebi, ker ne moremo vedeti, kaj je vzrok časa in večnosti. Ali smo lahko svobodni v sodelovanju pri nastajajoči, ustvarjalni celovitosti. Nas omejuje nevednost glede odprtega odnosa do sedan josti.  Vietnamski duhovni učitelj Thich Nhat Hath  je izumil izraz medbitnost oz. (so)odvisno – sobitno nastajanje. Nismo sami, ampak med bivamo z drugimi. To je Buber imenoval vmesnost (nem. zwischen). Duhovnost se pokaže v odnosu 'jaz-ti'.  Budisti posebej poudarjajo pomen 'vzrokov' za človeško življenje. Tudi Heidegger je pisal o Mit-dasein. Zato je življenjski svet sosvet. Morali bi se odločiti za odprtost do absolutne razsežnosti človečnosti. Zavedati se, Da drug pred drugim igramo nekakšen socialni teater, zato ni vseeno, kakšen je.   
Peck razlikuje politično moč vsiljevanja svoje volje iz družbenega položaja od duhovne moči vplivanja z lastnimi zgledi. Moč največkrat pokvari. Morda je največja človekova veličina v prenašanju trpljenja. Za terapevta je najpomembnejši cilj ustvariti skupnost s pacientom, tako da lahko zdravljenje v njunem odnosu poteka naravno. 
Po Scottu Pecku obstajajo štiri stopnje duhovnega razvoja. Te so:
!.stopnja je kaotična, neurejena in nepremišljena. Zelo majhni otroci so v fazi I. Lahko kljubujejo in ne ubogajo ter niso pripravljeni sprejeti volje, ki je večja od njihove lastne . So egoistični in nimajo empatije do drugih. Kriminalci so pogosto ljudje, ki nikoli niso prerasli I. stopnje.
II. stopnja je stopnja, na kateri oseba slepo verjame v avtoritete in vidi svet kot preprosto razdeljen na dobro in zlo, prav in narobe, nas in njih. Ko se otroci naučijo ubogati svoje starše in druge avtoritete (pogosto zaradi strahu ali sramu), dosežejo stopnjo II. Številni verni ljudje so v fazi II. S slepo vero prideta ponižnost in pripravljenost ubogati in služiti. Večina konvencionalno moralističnih državljanov, ki spoštujejo zakone, se nikoli ne premakne iz stopnje II.
Faza III je faza znanstvenega skepticizma in spraševanja. Oseba stopnje III ne sprejema trditev, ki temeljijo na veri, ampak se prepriča le z logiko. Veliko ljudi, ki se ukvarjajo z znanstvenimi in tehnološkimi raziskavami, je na III. Stopnji. Pogosto zavračajo obstoj duhovnih ali nadnaravnih sil, saj jih je težko izmeriti ali znanstveno dokazati. Menim, da bi Peck moral videti začetke duhovnega razvoja že na III. stopnji.
Faza IV je stopnja, kjer posameznik uživa v skrivnostnosti in lepoti narave in obstoja, po  preseganju dvoma začne zaznavati velike vzorce v naravi in ​​razvije globlje razumevanje dobrega in zla, odpuščanja in usmiljenja, sočutja in ljubezni. Njegova/njena religioznost in duhovnost se razlikujeta od oseb na stopnji II v smislu, da stvari ne sprejema s slepo vero ali iz strahu, ampak iz pristnega prepričanja. Ne sodi več ljudi in jih ne želi kaznovati za njihove prestopke. Na tej stopnji ljubimo druge kot sebe, izgubimo navezanost na svoj ego in odpustimo svojim sovražnikom. Te spoznamo kot mistike. Peck trdi, da sprva ostrim prehodom od I do II, so prehodi iz stopnje III v stopnjo IV postopni. Kljub temu so te spremembe opazne in pomenijo pomembno razliko v osebnosti posameznika. 

Ukinjanje razlik med jazom in absolutnim je dosežek mistike. V hindujski, sufistični, krščan ski mistiki in whitmanizmu so glasovi enosti nespremenjeni, zmagoslavni. Teorija in praksa kozmičnega duha sta še nedodelani.   Temelj kozmične realnosti ni niti materija niti čisti duh, ampak nekaj med njima. Po Whiteheadu v prostoru bivajo procesni dogodki prvotne božje narave. Bog ni vnaprej dan, ampak se razvija z naključnimi aktualnimi prilikami.   
Kitajska pesnica Dai Weina predvideva da bo feministična revolucija najdaljša v človekovi zgodovini, ker bo preraščala dolgo obdobje zakoreninjenega patriarhata. Kot vemo bi feminizem, ki diferencira moškega in ženskega duha, koristil tudi moškim. Zanimivo je, da  Ule in Uršič, ki sta vsak zase v monografijah obširno razmišljala o zgodovini in sedanjem stanju človeškega duha, a tega problema nista analizirala.  Pravzaprav ne vemo, kam se usmerja duh. Očitno pa je, da sedanje prekomerno izkoriščanje Zemlje ni dobro, ker bi lahko preživeli tudi brez prekomerne ponudbe. Umetna inteligenca v nekaterih pogledih res dopolnjuje človeško, v drugih jo pa izključuje. 

Pink (2023) se opira na raziskave s področja psihologije, nevroznanosti, ekonomije in biolo gije. Spodbija splošno sprejeta stališča o čustvih in vedenju. Z uporabo največjega vzorca stališč do obžalovanja, ki so jih izrazili anketiranci ene najbolj obsežnih raziskav z naslovom Svetovna anketa o obžalovanju (ang. World Regret Survey) – ta je vključevala več kot 16.000 ljudi v 105 državah – avtor identificira štiri temeljna obžalovanja, prisotna pri večina ljudi. To so 1. temeljna obžalovanja kot pomanjkanje preudarnosti in vestnosti, 2. pomanjkanje poguma, 3. moralna obžalovanja, 4. obžalovanja zveze. Če razumemo, kaj ljudje najbolj obžalujejo, lahko doumemo, kaj najbolj cenijo. Sledeč preprostemu, znanstveno utemeljene mu procesu v treh korakih, ki ga avtor smiselno razdela, lahko svoje obžalovanje spremenimo v pozitivno silo za bolj premišljeno delo in kvalitetnejše življenje. Warrejeva je kot avstralska medicinska sestra za paliativno oskrbo identificirala drugih 5 obžalovanj bolnikov pred smrtjo. Nihče ni obžaloval, da je premalo delal, skoraj vsi pa zaradi nepopolnih odnosov. Začuda Pink ne zastopa metod odpuščanja, opravičevanja in hvaležnosti. Namesto tega govori raje o odrešitvi. 
Čustvo postane obžalovanje šele, ko prizadeta oseba dogodek postavi na časovni stroj zanikanja preteklosti in primerjanja svoje mračne dejanske sedanjosti s tem, kar bi lahko bilo. Primerjava je srž obžalovanja. Nizozemska znanstvenika Marcel Zeelenberg in Rik Pieters: “Kognitivni mehanizem ljudi je vnaprej programiran za obžalovanje.” Edino čustvo, ki se omenja večkrat kot obžalovanje je ljubezen. Ampak vsaj in Ko bi le. Naša sposobnost, da v mislih potujemo skozi čas in si predstavljamo dogodke in izide, ki se nikoli niso zgodili, omogoča nekaj, čemur pravimo kontrafaktično ali protidejstveno razmišljanje.
Ko so delali analizo posnetkov sprejemanja medalj na olimpijskih igrah je pokazala, da so športniki, ki so zasedli tretjo mesto, bili videti bistveno bolj zadovoljni, kot tisti, ki so zasedli drugo. Raziskovalci so ugotovili, da je bil vzrok protidejstveno razmišljanje. Protidejstveno razmišljanje lahko poteka navzgor in navzdol. Pri navzdol usmerjenjem razmišljamo o tem, kako bi bila lahko druga možnost slabša. Tovrstno protidejstveno razmišljanje imenujemo Ampak vsaj. Druga vrsta razmišljanja je znana kot navzgor usmerjeno protidejstveno razmišljanje. Pri tem si predstavljamo, kako bi se stvari lahko odvijale bolje. To način imenujemo Ko bi le.
Dobitniki bronaste medalje so razmišljali v slogu … Ampak vsaj … nisem bil četrti. Zato so bili srečnejši od srebrnih, ki so razmišljali v slogi … Ko bi le … zmagal. Misli o preteklosti, ob katerih se počutimo bolje, so razmeroma redke, medtem ko so misli, zaradi katerih se počutimo slabše, izjemno pogoste. Obžalovanje je značilno navzgor usmerjeno protidejstveno razmišljanje – je sama srž ko bi le. Zakaj nas obžalovanje naredi boljše? Slabe odločitve pogosto še povečamo, ker še naprej vlagamo čas, denar in trud v izgubljene zadeve, namesto da bi ustavili izgube in spremenili taktiko. Ta vzorec vedenja je v psihologiji znan kot “stopnjevanje zavezanosti neuspešnemu ravnanju”.
Je pa nekaj, kar lahko obžalovanje popravi. Gillian Ku prav, da če ljudi pripravimo, da razmis lijo o prejšnjem stopnjevanju zavezanosti in nato to obžalujejo, se verjetnost, da bodo ponovno storili enako napako, zmanjša. Pojav neprijetnega občutka ko bi le izboljša njihovo vedenje v prihodnosti.
Tri prednosti obžalovanja so: 1. lahko izboljša odločitev, 2. lahko poveča učinkovitost in 3. lahko poglobi občutek smisla. Upoštevanje obžalovanj izboljša naš proces odločanja. ker nas negativni občutek upočasni. Zberemo več informacij. Upoštevamo širši razpon možnosti. Za sprejetje sklepa si vzamemo več časa. Obžalovanje lahko okrepi vztrajnost, ta pa skoraj vedno poveča učinkovitost. Celo razmišljanje o obžalovanju drugih ljudi lahko poveča našo učinkovitost. Posredni poti 'ko bi le' in 'ampak vsaj' sta tipični za naš odnos do dogodka.
Ob pravilnem ravnanju nas lahko obžalovanje izboljša. William James pravi, da delujemo zaradi preživetja, mislimo pa zato, da delujemo. Ne vemo vedno, kakšen je namen občutkov in čustev. Smo v dilemi, ali jih je treba ignorirati ali občutiti, ker so bistvo naše biti. Premlevanje preteklih napak ne pojasnjuje in poučuje, ampak zamegljuje in odvrača pozornost. Obstaja pa tudi tretja možnost. Občutja so namenjena razmišljanju. Lahko mislimo, da je stres trajen in izčrpavajoč ali pa začasen. S slednjim sprožimo verižno reakcijo: srce sporoča glavi, glava sproži delovanje. Produktivna obžalovanja nas vznemirijo, nato pa usmerijo v akcijo. Gre tudi za to, ali smo v zgodbi akterji ali žrtve, tisti, ki zmagujejo ali tisti, ki smo poraženi. Potrebno je proaktivno ravnati. 
Pri sebi in drugih je dobro razlikovati togo in prožno mišljenje. Prožna miselnost temelji na prepričanju, da so lahko svoje osnovne lastnosti razvijamo. Želja po naprezanju in vztrajanje tudi (ali še zlasti), kadar ne gre vse gladko, sta zaščitni znak prožne miselnosti. S takšno usmeritvijo lahko uspevamo v različnih pogojih, ki se jih togi ljudje bojijo.  Howard Gardner razvija teorijo o več inteligencah. Z njimi spoznavamo svoje prednosti in pomanjkljivosti. Naše sposobnosti lahko spreminjamo. Toga miselnost je pogosto  'bolezen izvršnih direktorjev' npr. Lee Iacocca iz podjetja Chrysler Motors.
Ljudje s prožno miselnostjo uspevajo, kadar naprezajo vse svoje sposobnosti. Tisti s togo miselnostjo uspevajo, ko so stvari varno v njihovem dometu. Zanje je treba biti brezhiben. Ne dopušča razkošja postajanja. Tisti s fleksibilnostjo vedo, da je potreben čas, da se zmožnost razvije. Poseben pomeni biti boljši kot drugi. Tveganje, ki ga s seboj nosi toga miselnost je pri ocenjevanju (ne)uspeha. Ko zmagujemo smo nekdo, ko pa ne, smo nihče. Tudi v prožni miselnosti je poraz lahko boleča izkušnja, ki pa nas ne opredeli. Je težava, s katero se soočimo in se iz nje česa naučimo.
Na splošno bolj cenimo dosežke skoraj brez truda, kot tiste, v katere je bilo vloženo veliko truda. Ljudje s prožno miselnostjo pa resnično občudujemo prizadevnost. Toda trud zna biti zastrašujoč iz dveh razlogov pri togi miselnosti. Prvi je ta, da ga geniji ne potrebujejo, drugi pa ta, da nas oropa vseh izgovorov. Najboljši smo, po tem, kar zmoremo, ne da bi se primerja li z drugimi. Že zavedanje, da obstajata dve miselnosti, nas lahko včasih  spodbudi, da začne mo drugače ravnati. Vsi imamo prvine obeh miselnosti. Ne pozabimo, da trud ni vse in da ni vsak trud enak. Toga miselnosti vse stavi na izid. Če ti spodleti – ali če nisi najboljši –  je bilo vse zaman. Prožna miselnost pa ljudem dopušča, da cenijo to, kar delajo, ne glede na izid. Toga miselnost ustvari občutek, da lahko resnično poznamo resnico o sebi. In to je lahko pomirjujoče. Prožna miselnost ne pomeni, da je vse, kar je mogoče spremeniti, tudi treba spremeniti. Vsi moramo sprejeti nekatere svoje nepopolnosti. Toga miselnost omejuje dosežke. Kaotično si nasprotujemo, trud je zoprn in vodi k slabšim strategijam učenja. Pretirana hvalisavost lahko vodi k oblikovanju toge miselnosti. Kadar razmišljamo v okvirih danih lastnosti, odpremo vrata stereotipom. Prožna miselnost nam pomaga, da vidimo predsodek takšen, kakršen je – stališče nekoga drugega o njih.
V športu vsi globoko verjamemo v naravne talente, čeprav naša kultura veliko govori o pomenu posameznikovega prizadevanja in samo-izboljševanja. Športni novinarji veliko govorijo o značaju, da vztrajamo, četudi se vse zaroti proti nam. Značaj nam omogoča, da pridemo na vrh in na njem ostanemo. Osebni uspeh pomeni, kadar delamo največ, kar zmoremo, da postaneš najboljši, kar smo lahko. Spodrsljaji v prožni miselnosti motivirajo. Ko pride do takih situacij, ljudje s prožno miselnostjo prevzemajo nadzor nad procesom, ki prinaša uspeh in ta nadzor obdržijo.
Obstaja miselnost, v kateri so ljudje zaverovani v predstavo o svojem talentu in izjemnosti. Ko gredo stvari narobe, izgubijo preudarnost in sposobnost ter ogrozijo vse, kar želijo. Obstaja pa tudi miselnost, ki pomaga ljudem dobro premagovati ovire, jih usmerjati v dobre strategije in jih voditi, da delujejo v svojem najboljšem interesu.
Ameriške korporacije so postale obsedene z nadarjenostjo pravi Gladwell. Ta nadarjena miselnost je novo pravoverje ameriškega poslovodenja. Podjetje, ki ne zmore samo poprav ljati svojih napak ne more biti uspešno. Jim Collins je v svoji knjigi Good to great zapisal, da je eden od ključnih dejavnikov za uspeh podjetja vodja, ki je skromen in stalno zastavlja vprašanja. Zoharjeva Pa je zapisala, da je uspešen vodja kvantni, ker se prožno prilagaja. Podjetja s togo miselnostjo niso sestavljala dobre vodstvene ekipe, temveč so delovala po principu genija s tisočimi pomočniki. Taki vodje so želeli biti edina velika riba, ki bi se v primerjavi z drugimi počutili večvredno. Preboj Iacocce, je bil obrat v ameriškem poslovnem svetu, ko so podjetja začel imeti raje izstopajoče voditelje, ki so bili včasih bolj vdani sebi kot podjetju.
Voditelji s togo miselnostjo so zastopali stališča večvrednosti in so to morali stalno dokazovati, podrejene pa so uporabljali kot sredstvo takšnega dokazovanja. Navsezadnje so za to žrtvovali tudi podjetje. Iacocca je vsaj z besedami hvalil delo majhnega človeka in druge dobre stvari, Dunlap se ni niti toliko potrudil. Po navadi je govoril, da uspeha ne moreš meriti z interesom mnogih deležnikov, uspeh je lahko le odraz zadovoljstva delničarjev.
Ti direktorji so imeli malo potrpljenja za učenje in tveganje, kot so ga oni videli. Morgan McCall pravi v svoji knjigi High Flyers, da ljudje radi uporabljajo svoje prednosti, da dosežejo hitre, dramatične rezultate, tudi če zato ne razvijajo novih spretnosti, ki jih bodo potrebovali pozneje. Seveda je tvegano zapustiti nekaj kar, ti gre dobro, da bi poskusil obvladati nekaj novega. V podjetju, kjer vlada toga miselnost, pogum in inovativnost težko preživita. Andrew Carnegie je dejal, da bi rad, da bi na njegovem nagrobniku pisalo, da je bil dovolj moder, da je v svojo službo pripeljal ljudi, ki so vedeli več kot on. Direktorji fleksibilne miselnosti so bili tisti drugi, ki za nas poimensko niso zanimivi. 
Preden je lahko nekdo izkoreninil togo miselnost iz podjetja, jo mora izkoreniniti iz sebe.  Izkušnje so mu pokazale, da je resnična samozavest pogum, da si odprt, da pozdravljaš spremembe in nove ideje ne glede na to, od kod prihajajo. Direktor s prožno miselnostjo je vodnik in ne sodnik. Ljudi izbira po miselnosti in ne rodovniku. Dobro je biti odprt za dialog in za povratne informacije. Tako damo prednost rasti podjetja in pred lastno pomembnostjo. Ukinimo elitizem in se znebimo surovih šefov. Nagrajujmo ekipno delo bolj kot genialne posameznike.
Egalitarno kolektivistično razmišljanje je lahko zelo nevarna zadeva, čeprav daje vtis, da so vsi ena družina. Putin je s prisilnimi sredstvi odpravil drugačno mišljenje državljanov in protivojne demonstraqcije.  Bulgakov, ki je zagovarjal povezovanje z evropskim liberaliz mom, Nekdanji predsednik VB Winston Churchill je ustanovil posebni oddelek. Njegova naloga je bila, da sporoči Churchillu vse najslabše novice. Robert Wood je to pokazal v svoji študiji, da prožna miselnost vodi k polni in odprti razpravi o informacijah in boljšemu sprejemanju odločitev.
Današnja podjetja najemajo svetovalce, da jih učijo, kako najbolje bogato nagraditi pretirano hvaljeno generacijo. Zdaj imamo delovno silo, polno ljudi, ki potrebujejo stalno potrjevanje in ne prenesejo kritike. Namesto, da se zaposlenim daje samo nagrade za najpametnejšo zamisel ali pohvalo za izvrstno opravljeno delo, bi jih hvalili za prevzemanje pobude, za izpeljavo težavne naloge, za trud in spoznavanje nečesa novega, za stanovitnost kljub oviram, ali za odprtost in odzivnost ob kritikah.
Nekateri vodje ne verjamejo v osebnostne spremembe. Večina ljudi, ki prvič zasede vodstveni položaj, vstopi v obdobje velikega učenja. Ko se enkrat naučijo osnov, se nehajo truditi, da bi se izboljšali. Vendar prožna miselnosti vključuje: razumevanje, da se je sposobnosti še mogoče naučiti. Takšni sporočajo, da organizacija ceni učenje in vztrajnost, ne pa samo že izoblikovano genialnost oz. talent. Na PI smo imeli več takšnih primerov, ki so imeli večje ambicije kot pa sposobnosti reševanja konfliktov. Komunicirati je treba organizirati tako, da povratne  informacije vključujejo priložnost oz. spodbujanje učenja za prihodnje uspehe. Vodje so lahko eden izmed virov za učenje. Kaj so pa drugi? Vprašanje je, kaj in koliko se lahko naučimo sami od sebe z analizo neuspehov. Vendar pa bi morali imeti tudi pomoč – če ne drugače pa božjo, angelsko ali prijateljsko. Meni se to pri šahu zdi prezamudno oz. neproduktivno. Z branjem lahko primerjam svoje tekste z drugimi, pri šahu primerjam svoje partije s partijami drugih. Zdi se mi, da nikjer zaradi tega ne dosežem kvantnega preskoka z nižje na višjo raven. Po branjih različnih avtorjev, ki opisujejo ta preskok na svojih terapevtskih primerih, se mi tak pristop zdi produktiven. Do pisana te knjige nisem tega intenzivno počel in zato nisem oblikoval meril  nove uspešnosti. Posebne interakcije ni bilo – ali sem nabiral znanje od drugih ali pa sem ga predajal sam. na DCA-jih sem počel oboje. 
Tudi ljubezenska zveza je neke vrsta podjetja. Zato je posvečenih tej temi veliko filmov in literarnih del. Ti odnosi se zdijo enostavni, a postanejo kompleksni in zaradi različnih interesov tudi konfliktni: tisti s togo miselnostjo hitro mislijo na maščevanje. Tisti s prožno miselnostjo pa skušajo pristopati ustvarjalno. Mnogi želijo v svoje odnosu vnesti kaj posebnega, vendar pa ne smemo pričakovati neoviranega poteka. Ljudje s prožno miselnostjo sicer tudi doživljajo začetne vrhunce, toda ne pričakujejo čarobnosti. Težava toge miselnosti je prepričanje, da so težave znamenje globoko vcepljenih slabosti partnerja. Prepričanja, da se partnerji lahko spremenijo, ne smemo mešati s prepričanjem, da se bo le en partner spremenil. Strah škoduje družbenim interakcijam ljudi s togo miselnostjo, ne škodi pa toliko razmerjem ljudi s prožno miselnostjo, ker ga znajo premagati.
Capudrovega Bergsona sem prebral do konca in nekatere odlomke sem prebral dvakrat. Capuder (2008) ima neverjetno poglobljen in primerjalen pristop.  Bergsonizem uporablja kot metodo svoje življenjske filozofije. Trajanje je obojestransko božansko objetje stvarnosti. Za razliko od Danteja Bergson ostaja na zemlji. Bergson je hotel odpraviti Plotinovo temno senco. Plotin in Bergson obujata enotnega duhovnega, na trenutke mističnega človeka. Nihče od njiju ni izpeljeval krščanskih posledic svojega odkritja. Vsak dan pozabljamo na hierarhijo postopkov in vrednot. Ta se hitro spremeni glede na zastavljene cilje. Povezujemo to, kar že je, s tem, kar nastaja. Protislovje se pojavlja na isti logični ravni, paradoks pa na različnih ravneh. Vsak po svoje zagovarjata tudi mistiko. Trajanje pogojuje  intuicijo. Božjega oz. božansko blaženega časa so bili deležni tudi Bergsonovi poslušalci. Poznali so ga nemski mistiki. Če prevzamemo vlogo božjega sina, vsak postane Kristus. Teilhard de Chardin to izpelje do točke omega. Plotin izenači ljubezen s preobiljem v božji slavi. S tem se človek nadgradi. Ideja nežnega začasnega, a vztrajnega trajanja v času sodi v svet življenja, ki ga je Husserl priznal šele naknadno in mu je Heidegger namenil posebno skrb. Bergsonova življenjska filozofija je obenem njegova akademska zgodovina filozofija. Bergsonova življenjska transcendenca je tudi naša, ker se moramo tudi mi dvigati iz vsakdanje zakrnelosti pa četudi samo še na način kristalizirane inteligence. Mislim, da je Bergson napisal slavospev fluidni inteligenci, čeprav ni izključeval kristalizirane. Njegova filozofija, ki je obenem implicitna psihologija, je integrativna - celovita. Ponekod se približa azijskim nazorom. Meni, da se je treba osredotočati z aktom volje (Capuder, 122). V dinamičnem svetu prej ko slej naletimo na vprašanje ponovitve od Heraklita do Kierkegaarda. Naleti tudi na vprašanje kolektivne solidarnosti z drugimi.  Našel sem odnos med spominom in podobami. Spomin na dogodke nam pričara (pris)podobe, ki jih Capuder obravnava na straneh 340-364. Trajajoče zaznave  postanejo podobe. To spoznamo v filmih kinematografskih projekcij. Pri Plotinu imamo žarenje, zrcaljenje. Teh pojavov ni brez svetlobe. Tudi Einstein je poznal intuicijo in domišljijo. Intuicija je sad zrenja v notranji svetlobi. Bergson pozna poosebljanje kot gibanje od oboda k središču. Z mističnim vzgibom gibanja k izvorom lahko razbite delce povežemo v celoto. To lahko razumemo kot meditativno vajo. V fiziki je ta postopek fisija – zlivanje v celoto. To zmore plotinovska in bergsonistična ljubezen              

Sokratska modrost 'vem, da nič ne vem' (lat. docta ignoratia) je veljavna še danes zaradi negotovega znanja, ki mu Descartes in Husserl nista mogla zagotoviti popolne gotovosti nedvomnosti dvoma. Po drugi strani pa je negotova tudi vera, ki pa v svoji neposvečenosti ne more premikati gora. Sta še dve inačici in to, 'vem, da vem' in 'ne vem, da ne vem'. Vrednote ljubezni, miru, zdravja so načelne, a zanje ne naredimo vse, kar je potrebno za njihovo prosperiteto. Platon je v vlogi vladarja v votlini sužnjev zagotavljal resnico njegove avtoritete, Aristotel je zastopal neprotislovno resnico vedenja.   

O odnosu duše in duha sem razmišljal že prej, tokrat pa poudarjam še tematizacije psihologije duše-duha. S pomočjo Junga nisem prodrl v nezavedno tako globoko kot naj bi s sanjami, ki so čista ustvarjalna energija. Nikoli se mi ni sanjalo o uspešni transformacijski šoli. 

6.2 Pomeni raznovrstne hrane

Jezus nas opozarja na to, da smo kot darežljivci in žrtve hrana za druge. Obenem pa nas drugi kot so kmetje – prodajalci tudi hranijo. Hrana ima tedaj materialni in simbolni pomen. Hranimo se ne nazadnje tudi s spomini. Ni vseeno, kakšni so. Zavzemajmo se za to, da so čim lepši zaradi vrednot, ki jih sestavljajmo. Bog je brezpogojna ljubezen, zato so vsi dogodki darilo ne glede na to, kakšni so. Omogočajo, da znamo nositi svoje križe. Jezus nam pri tem pomaga, kot je rečeno v molitvi 'rožnega venca'. Jezusu pa je pomagal Simon. Vanier (1996) nas uči, da je skupnost naša panaceja, dobra zemlja, iz katere rastemo. Pomena skupnosti (gr. koinonia) so se zavedali že v antiki morda š bolj kot se je danes. V skupnosti  smo tudi tedaj, ko se tega ne zavedamo. Razne potlačitve, osamitve in odtujitve nas od nje odvračajo. 

Štaudoharjeva nam na zgodovinskem primeru Velike Britanije v 2. svetovni vojni pokaže, kako pomembno je za zdravje naroda samooskrbno gospodarstvo. Zato ji je toliko bolj nerazumljivo, zakaj naše oblasti prodajajo Hrvatom 'uspešne kmetije'.  

Na začetku tega leta 24 smo se vprašali, zakaj kmetje blokirajo promet s traktorji na cestah evropskih držav. Državni politiki tega protesta ne razumejo kot upora biofilije – ljubezni do življenja proti ljudomrzniški politiki. Komisija EU je sprejela nekatere ukrepe, ki pa morda kmetov še ne bodo pomirili.  Samoumevno veliko financiranje oboroževalne tekme in prešibka podpora  držav za vzdrževanje eko-sistemov in ohranjanje avtonomnosti kmetijske dejavnosti je sporno. Primanjkuje posluha za sožitveno sobivanje prebivalcev planeta Zemlje in razumevanja različnih človekovih potreb. Značilen primer tega nesporazuma je Severna Koreja, ki izvaja poskuse z jedrskim orožjem, čeprav njeni državljani stradajo. 

V evangelija po Mateju (Mt 22,15–21) Jezus pravi svojim učencem »Dajte torej cesarju, kar je cesarjevega, in Bogu, kar je Božjega.« To seveda ne pomeni, da kmetje ne bi smeli protestirati. Njihovi davki državi so potrebni za urejanje družbe. Pomeni pa, da to dejanje ni usklajeno z razmerjem med božjo pravičnostjo in  njihovimi pravicami. To uskladitev pa je moč doseči z dialogom.  

Prav tako mnogi še vedno razumejo hrano le kot materialno sredstvo, ki je potrebno za naše biološko  preživetje. Kmetje za svojo pridelavo zdrave hrane na eko-kmetijah potrebujejo ustrezno finančno podporo države, da jim kmetije ne propadejo. Protestirajo, ker ta ni zadostna. Danes je veliko reklame za zdravo hrano, vendar pa ta za naše zdravje ne zadostuje. Človek je  bio-psiho-socialno in duševno, duhovno bitje. S tega celostnega vidika je razumljivo, zakaj »naj človek ne živi samo od kruha, ampak od vsake besede, ki izhaja iz božjih ust.'« 4,4 5 Mz 8,3.).  Za človeka kot simbolno bitje (lat. homo symbolicus) je duhovna  hrana bistvena sestavina večnega življenja.      
Moj namen je poglobiti zavedanje o pomenu hrane. Videti je, da danes manjka celovit pogled na hrano. Ne gre le za materialna sredstva našega življenja, ampak tudi za duševna in duhovno simbolna V krščanstvu poznamo 'kruh besede in kelih zveličanja'. Kot nas uči krščanstvo, je treba pojem hrane razumeti še simbolno, duhovno in versko. Kot v Jezusovi postavitvi evharistije naj bi bili tudi mi sami hrana za druge. Zdrava hrana pomeni vir zdravja.                
Morda jemo preveč raznovrstne hrane, ki obremenjuje naše prebavne encime. Ne vemo, kaj je še dobro za naš sistem presnove. Če jemo zdravo, uravnoteženo hrano, ki oskrbuje telo z energijo, se nam izboljša tudi delovanje možganov. Sposobnost učenja se poveča zlasti ribjo hrano, polnozrnatimi živili, listnato zelenjavo, oreščki, ki so pakirani tudi v študentski hrani,…   
V svetu ne primanjkuje samo zdrave hrane, ampak tudi čiste vode. Po drugih planetih iščemo sledi čiste vode in siceršnjih oblik življenja. Na Zemlji že znajo gojiti nekatere rastline v prahu, ki so ga astronavti prinesli z Lune v  prejšnjem stoletju. To seveda še ni  hrana za osebno rast po zgledu Jezusove zahvalne daritve Bogu. Stik s tujimi civilizacijami na Zemlji in v vesolju iščemo zato, da bi bolje spoznali sebe. Vendar pa si je treba pri tem priznati iskren namen – ali to služi pravi skupnosti vseh (gr. koinonia) ali pa le partikularističnim interesom manjšine in  podrejanjem zavojevane večine. Obenem tudi tvegamo, da nas bo podredila neka bolje tehnično razvita nezemeljska civilizacija. Morda se zdi komu Zemlja premajhna za 8 milijard prebivalcev, kolikor jih je že živi na tem planetu. Očitno boj za življenjski prostor (nem. Lebensraum) že ves čas poteka. Verjetno v tem boju že sodeluje umetna inteligenca. Potrebno bi jo bilo treba razvijati počasi, da jo bodo strokovnjaki sproti lahko usklajevali s celotno razvojno shemo človeka.  
Svetost življenja se pokaže v obredu svete evharistije. Evharistija (gr.  euharistia pomeni zahvala) se nanaša na dogodek Jezusovega žrtvovanja samega sebe na veliki četrtek,  na večer preden je bil Jezus  izdan. Postavitev svete evharistije je opisana v Svetem pismu  ne več mestih  (Mt 26,26-30; Lk 22,15–20; 1 Kor 11,23–25). Ta veličastni dogodek samožrtvovanja božjega sina nam pokaže, da brez plemenitih dejanj za druge ne moremo živeti v sožitju eden z drugim. 
V svetem evangeliju po Janezu (Jn 6,24-35) je opisano, da so učenci odpluli s čolni v Kafarnáum in tam iskali Jezusa. Ko so ga našli na drugi strani jezera, so mu rekli: »Učitelj, kdaj si prišel sem?« Jezus jim je odgovóril in rekel: »Resnično, resnično, povem vam: Ne iščete me zato, ker ste videli znamenja, ampak ker ste jedli kruh in se nasitili. Ne delajte za jed, ki mine, temveč za jed, ki ostane za večno življenje in vam jo bo dal Sin človekov; tega je namreč potrdil Oče, Bog.« Tedaj so mu rekli: »Kaj naj storimo, da bomo delali Božja dela?« Jezus je odgovóril in jim dejal: »Božje delo je to, da verujete v tistega, ki ga je on poslal.« Rekli so mu: »Kakšno znamenje boš torej storil, da bomo videli in ti verjeli? Kaj boš napravil? Naši očetje so jedli mano v puščavi, kakor je pisano: ›Kruh iz nebes jim je dal jesti.‹« Jezus jim je dejal: »Resnično, resnično, povem vam: Ni vam Mojzes dal kruha iz nebes, ampak moj Oče vam daje resnični kruh iz nebes. Božji kruh je namreč tisti, ki prihaja iz nebes in daje svetu življenje.« Tedaj so mu rekli: »Gospod, vselej nam daj tega kruha!« Jezus jim je dejal: »Jaz sem kruh življenja. Kdor pride k meni, gotovo ne bo lačen, in kdor vame veruje, gotovo nikoli ne bo žejen.« Tedaj nam je potrebna le popolna vera v Jezusa, pa ne bomo ne lačni, ne žejni. Bomo kot v raju zlate dobe. Zanjo se zavzema Anita Škof. 

Že papež Janez Pavel II. je pogosto govoril o ‘kulturi in spoštovanju življenja’, ki je nasprotje ‘kulturi smrti’. Včasih nam ni jasno, zakaj moramo življenje spoštovati. Na to vprašanje Katekizem katoliške Cerkve ob razlagi 5. božje zapovedi ‘ne ubijaj’, jasno odgovarja, da »zato, ker je sveto. Od vsega začetka vključuje stvariteljsko božje dejanje in ostane za zmeraj v posebne odnosu do svojega Stvarnika, svojega edinega cilja. Nikomur ni dovoljeno nepo sredno uničiti nedolžnega človeškega bitja, saj to hudo nasprotuje dostojanstvu osebe in Stvarnikovi svetosti. »Nedolžnega in pravičnega ne ubijaj« (2 Mz 23,7).« Zato tudi katoliška cerkev uči, da je človeško življenje nedotakljivo od trenutka spočetja do smrti kot naravnega konca. Stara zaveza uči, da Jahve/Bog vse prikliče v življenje, človeškemu življenju pa je postavil mero (Ps 39,6). Nova zaveza, zlasti Janezov evangelij, govori o telesnem (zemeljskem) in večnem življenju.

Vsak dogodek posvetimo, ko ga podarjamo Bogu. To je prav tako način, da pritegnemo blagoslove in povabimo prisotnost Milosti. Tantriki pogosto s prostori posvečajo  celotno dejanje ljubljenja. Podarjanje svojih prostorov in dejanj najvišji zavesti je način izbire, da delujemo iz resničnega jaza in ne iz ega. Pri posvetitvi je najpomembneje, da smo v stanju predanosti odprtega srca. 

Darovanje Bogu opravljamo z molitvijo. Sedimo v svojem ljubezenskem templju, sklenimo roke v položaj molitve in recimo: »Ta prostor darujem najvišji, božanski zavesti in vanjo vabim čisto prisotnost. Naj bo to stanje zavesti blagoslovljeno.« Čutimo prostor okrog sebe in občutimo, kako ga polni čista ljubeča prisotnost. Ko se tako počutimo izpolnjeni, si predstavljajmo še poklon sveti trojici ljubeče ljubljeni ljubezni. Naš prostor je postal s tem blagoslovljen, blažen in božanski.

Jezusova plemenita žrtev  nas spodbuja, da se tudi mi žrtvujemo za bližnje v smislu služenja, ponižnosti in ljubezni po svoji svobodni odločitvi. V tem smislu bi morali biti naši vladarji modri in služiti svojim državljanom, vsi pa bi morali služiti Bogu.   Jezus je svoje samožrtvovanje lahko izvedel, ker je eno z Očetom in Svetim  duhom. Mi pa smo pogosto razdvojeni, ker ne ljubimo sami sebe. Zato ne moremo uresničevati božje zapovedi »Ljubi svojega bližnjega, kakor samega sebe«. (Mt,22,39).   
Osebnostna rast je preseganje samega sebe, je vzpon od ega do višjega jaza, odprtega srca oz. sebstva. Da bi se vzljubili, nam zagovorniki osebnostne rasti priporočajo, da si vzamemo čas za redno vsakodnevno izvajanje različnih vaj.  Dokazano je, da redno izvajanje različnih vaj spodbuja regeneracijo možganskih  celic, ki uravnavajo pozornost, čustva in misli. vaja izboljšuje tudi sočutje in empatijo z drugimi. 
Duhovna hrana je molitev, ljubeča prijaznost do sebe in do bližnjega, širitev etike dobrega z dobrimi deli. Je skrb za sočloveka v medsebojnih odnosih. Duhovna hrana je vse, kar nas navdihuje in v nas vzbuja sozvenenje, nas oplemeniti kot so glasba, umetniške slike, lepa narava. Je hkrati katarza – očiščenje od slabega in spreobrnjenje k Bogu.

Vse, kar se dogaja v naših mislih v smislu avtosugestij, stališč in prepričanj, verovanj, nas duševno hrani. Te misli so negativne in pozitivne. Kadar nas pestijo negativne misli, nam daje Hayeva koristen nasvet. Samo recimo »hvala za zaupanje«. Pomembno je, da jih ne zanikamo in jim obenem ne dajemo moči vplivanja na nas.  Hayeva ima s svojo knjigo 'Moč je v tebi' še vedno moč v meni, ko me vabi  k ponovnemu branju in izvajanju duhovne prakse. Priznani duhovedni učitelji nas iz implicitnih duhovnih praktikantov spreminjajo v zavedno eksplicitne zase in za planetarni svet. Navdihujoče piše, da tedaj »ko se učimo  ljubiti sebe in zaupati notranji  moči postajamo soustvarjalci neskončnega duha ljubečega sveta. Ljubezen do sebe nas pomakne  iz položaja žrtve v položaj zmagovalca.« (Hay, 1994, 29). Seveda takšni, ki smo nahranjeni z ljubeznijo kot otroci z materinim mlekom z lahkoto sledimo zakonu privlačnosti, maniri prijaznosti in empatiji do drugih, medsebojni pomoči in še vsem drugim vrednotam, ki nam sicer primanjkujejo.  
Med pozitivne misli sodijo tudi afirmacije, ker pomenijo za nas ozdravitve. Med prvimi je njihovo moč priporočal francoski farmacevt Émile Coué z optimistično psihoterapevtsko avtosugestijo »Meni gre vsak dan v vsakem pogledu bolje in bolje«. Z vsakodnevnim ponavljanjem jo ponotranjimo in s tem pogojujemo svojo psihosomatsko imunost. Mnogi nasveti za osebnostno rast to formulo predpostavljajo, vendar pa je treba opozoriti, da brez božjega opolnomočenja ni izvedljivo. Že Svetem pismu piše, da 'vse zmorem v Njem, ki mi daje moč. Z močno vero lahko premikamo tudi gore. Walt Disney pa je s pomočjo igranja vlog sanjača, kritika in realista izostril metodo postavljanja ciljev. Kadar ni dovolj samo sanjska oz. intuitivna zamisel, je potrebno vzeti na znanje tudi negativne strani predlagane in se na podlagi kritik prav odločiti. Včasih je zaradi kompleksnosti problema potrebna tudi vloga nevtralnega opazovalca med potekom diskusije 'za in proti' (lat. pro et contra). V najdaljši zdravniški stavki v Sloveniji naj bi to vlogo odigral nek mentor kot posrednik.     
Globinsko intuitivno se učimo spoznavati, katere življenjske izbire so za nas najboljše. Tako dobimo občutek, da nas 'življenje podpira' (Louis Hay), da smo 'predani svetlobi' (Doreen Virtue), ker smo v sožitju in sozvenenju z božansko brezmejno lepoto, resnico in dobroto (lat. pulchrum, verum, bonum).  Skratka 'verjemite in videli boste' (Wayne Dyer, 1996), preizkusite in boste srečni. Za takšno sugestijo nam avtorji podarjajo spoznanje, da vse zmorem v njem, ki mi daje moč. Za takšno opolnomočenost kot plod božje milosti in usmiljenja se Bogu neprestano zahvaljujmo. 

Norman Peale (1992, 9) takšno držo pripisuje moči pozitivnega mišljenja, ki vodi do miru duha, izboljšanja zdravja in neustavljivega dotoka energije.  S svojo dolgoživostjo 95 let je na lastnem primeru potrdil upravičenost svojih metod za zdravljenje in pošteno poslovno poslovanje. Pater Norman Peale (1898-1993) je bil v ameriški javnosti precej odmeven. Pogosto so ga kritizirali, vendar pa so na ta način prispevali k njegovi popularnosti. Njegove metode so bile uspešne, kar je pokazal s svojo dolgoživostjo.

Virtue (2010, 203) priporoča urjenje uma, da vidimo vse ljudi kot dele Boga in občutili vso ljubezen. Na to stanje se navajam. Odpuščajmo bolečino od sebe toliko časa, da bomo deležni nebeškega miru. Prav tako pričakujemo tudi zaželen rezultat. Odpustimo vse, da bomo lahki, sproščeni. Zvečer umijmo tudi dušo, da ne bi gojili zamer. Treba je tudi moliti zaradi telepat skega sporazumevanja. Neko hindujsko besedilo povsod vidi ogenj, nosi ga celo voda. Virtue je bila vzgojena v krščanskem duhu, zato za pomoč vedno prosi Kristusa ali Svetega duha. Ve tudi, da ni vse, kar dobi z intuicijo ni božje sporočilo. To zaupa klientom z namenim, da bodo sporočilo prav ovrednotili. Rabimo vajo za razlikovanje simbolov od pravih napovedi.  Za čiščenje čaker je na voljo veliko metod. Sam sem krščansko osmislil vsako posebej in s tem prispeval k 'zahodnemu razumevanju'. Če za plačilo ničesar ne terjamo, prikrajšamo stranko za moč darovanja. Večji učinek je, da osvabajajoči na daljavi vedo, da jih osvobajamo. Pri meditaciji v zadnjem delu seanse npr. brezpogojne ljubezni njenega širjenja adepti ne vedno, da se to nanje nanaša. Pri svetih osebah je obratno – one vedo, mi pa ne vemo vedno, da molijo za nas. Nadangel  Rafael, ki pomeni 'Bog zdravi', prosi za nas. sv. Marijo pri vsaki vrstici prosimo, da prosi za nas zdaj in ob zadnji uri.           
 
Ferruccci (2007) ni razčlenjeval podosebnosti po Assagioliju, ker že predpostavlja integrativnost vrednot višjega jaza. S prijaznostjo zastopa tudi privlačnost, prikupnost, dostopnost, poslušnost, prilagodljivost, simpatijo in empatijo, izžarevanje  lepote, miline, božje milosti. Knjiga govori o temeljnih človeških vrednotah. Dalaj Lama pravi, da prijaznost in sočutje osmišljata naše življenje.
'Prijaznost' nastopa v kontekstu osebnih kvalitet iskrenosti, topline, odpuščanja, dobrega stika, občutka pripadnosti, zaupanja, pozornosti, empatije, skromnosti, potrpežljivosti, velikodušnos ti, spoštovanja, prilagodljivosti, spomina, zvestobe, hvaležnosti, služenja in radosti. Pomembna je tudi na vseh ravneh izobraževanja, saj se več naučimo v ozračju topline in pozornosti kot v ozračju brezbrižnosti in represije. Otrok, vzgajan z nežnostjo, se bo bolj zdravo razvijal; učenec, ki bo deležen spoštovanja in pozornosti, bo bolje napredoval. Prijaznost je je potrebna tudi zdravniku, da jih obravnava  s sočutjem in skrbnostjo. Ti manj trpijo in hitreje ozdravijo.
Iskrenost je tudi že skoraj pozabljena vrednota. V osami težko spoznamo sami sebe. Tudi drugi nas spoznavajo. Pomembno je, da v mejah obzirnosti in dobrega okusa, iskreno in svobodno pokažem, kaj čutimo in kdo smo ... S toplino običajno najbolj povezujemo dotik. Vendar lahko tudi glas, ki je oblika dotika na daljavo, prinese toplino ... Ko dajemo toplino, pozornost, pozitivno sprejemajočo držo, svoje srce, lahko vnesemo v življenje bližnjih življenjsko pomembne odločitve.
Empatija pomeni razširitev zavedanja na sočutje do drugih. Je  sestavni del čustvene inteligence, ki je v današnjem svetu potrebna za primerno in učinkovito delovanje. Tisto kar razkriva empatijo, resnični test, je radost ob uspehu drugih ljudi. Sočutje je končni in najbolj plemeniti rezultat empatije. To je duhovna vrlina, ki nas osvobodi sebičnosti in pohlepa. Sočutje napolni naše srce ...
Skromnost je potrebna, ker nismo sami na svetu. Treba je spoznati svoje slabosti in jih sprejeti, čeprav je boleče; biti iskren, pregnati iluzije in spoznati, kako veliko je tega, česar ne veš; ceniti svoje življenjske lekcije; to je skromnost. In skromnost je velika moč ...
Hvaležnost je najlažja pot do sreče. Nekateri ljudje imajo v življenju vse, a so še vedno nezadovoljni, ker ne vidijo vrednosti tega, kar imajo, in so osredotočeni na tisto, kar bi še radi imeli ali na tisto, zaradi česar so nesrečni ... Možnost, da čutimo hvaležnost, nam je dana vsak trenutek življenja ... Če se zavedamo vrednosti tega, kar imamo, se počutimo bogati in srečni 
Priložnosti za prijaznost lahko izkazujemo povsod. Prijaznost je najboljši način, da postanemo to, kar resnično smo. Ferruccijev tekst se prijazno dotakne našega srca, ga objame in v nas ponovno prebudi vrline, na katere smo morda že pozabili. Ustvarjanje pristne notranje moči je čisto oseben podvig, ki terja razvoj čustvenega zavedanja, odgovorne izbire, intuicije in zaupanja v božji načrt, ki je za Ferruccija 'živi, moder in sočutni kozmos.  Namen je zanj 'kvaliteta zavesti, ki motivira dejanje'. Namene nenehno izbiramo  nezavedno ali zavestno tako kot posledice svojih dejanj. Ferucci je napisal moč prijaznosti ne glede na ljubečo prijaznost (metta).
Sozveneče sožitje ni bilo nikoli samoumevno že zaradi pridobitniških želja ega, tako ne kot odlična čustva, neskončna sreča, ljubezen brezmejne (umske) sposobnosti in bogastvo.  Vesolje ni več sinonim za harmonijo sfer, ker ni istovetno z nebesi oz. z rajem. Zavedajmo se, da svetu najbolj pomagamo s svojim višjim jazom. 
Moški, ki prihajajo iz vojnih pohodov (ali dovršenih delovnih projektov) imajo v očeh ljubečih žensk večjo vrednost. Neuslišana ljubezen prinaša frustracije. Te izhajajo iz spomina, da nismo bili ljubljeni ali pa se nam je pozneje kaj zataknilo, česar nismo odpustili. Notranji vodnik Kristus nas spodbuja, da ves čas razmišljamo o ljubezni. Vivaldijevi in Uršičevi letni časi so vpeti v mojo, najino in našo vsakodnevno molitev rožnega venca. Tisti, ki zavračajo Cerkev in vero, žal, ne vedo, kaj je in kakšno je duhovno osvobajanje.     

Za Heideggra je človek domujoče bitje. Ni pa izhajal iz nebes kot templja kot prvotnega nevidnega prostora našega. Ni poudarjal poetičnosti njegove notranjosti. Zato poje Slomškova pesem 'V nebesih sem doma'.   Virtuejeva nas ljubeče prijazno nagovarja, da karkoli storimo za druge, storimo zase. Seveda pa ne gremo hkrati navzven in dovolj navznoter. Zanimivo je, da je Heidegger zasnoval novo arhitekturo na svojih eksistencialni predpostavkah, ki so navidez brez duhovne tradicije kot pokaže njen razvoj Chrétien, Jean-Louis (2023). Gre za dušo kot dušo oz. tempelj telesa. Verjetno Heidegger ni hotel slišati za to krščansko tradicijo in s tem pomisliti na kakršnekoli analogije med koncepti krščanskih mislecev (npr. Tereze Avilske) in njegovim ateističnim konceptom.  Tudi pri sodobnejših duhovednikih gre za obrat iz zunanjosti v notranjost, ki ga je med prvimi izvedel sveti Avguštin. Eksistencialisti so v duši najprej odkrili grozo in tesnobo, ne pa še notranjega miru.   

From Here to Eternity (slov. Od Tod do večnosti) je ameriški film iz leta 1953. Posnet je bil po romanu pisatelja Jamesa Jonesa in opisuje življenja ljudi na Havajih nekaj dni pred znamenitim napadom na Pearl Harbor. Film je odličen. Dobil je 8 oskarjev. Danes bi se takšna vojna tematika že zaradi drugih vojnih žarišč zastavljala drugače, toda tisti, ki padejo za svobodo prav tako doživijo ta prehod.  Prav tako po Hemingwajevem romanu vedno nekomu zvoni, ker je že v sozvenenju.  Ali si znamo povedati prave reči ob pravem času? To spoznamo šele tedaj, ko ugotovimo, kaj nam pomenijo že predelani, z ljubeznijo umiti spomini.  
Sri Chinmoy (1931-2007) je učil duhovno napredovanje po poti ljubezni, predanosti in predaje. Božansko ljubezen je definiral kot daritev samega sebe in samoširjenje. Ta praksa de imenuje tudi bhakti joga. Hodil je po srednji poti, na kateri se adept lahko odpove ali spremeni negativne lastnosti, ki ga ovirajo na poti združitve z Božanskim. Meditacija na srce oz. srčno čakro vodi svetlobo duše, da čim hitreje doseže najvišjo resničnost. Chinmoy je izjavil: "Vsi smo iskalci in naš cilj je isti: doseči notranji mir, svetlobo in radost, postati neločljivo eno z našim Virom in živeti življenja, polna pravega zadovoljstva." Sestavni element Sri Chinmojevih naukov je razumevanje 'samopreseganja' – transcendence.  Veseli mo se preseganja svojih omejenih zmožnosti. Postajamo  boljši in z drugimi ne tekmujemo več. gre mu za sprejemanje življenja. Na sodelovalni, sočutni oz. sozveneči način je mogoče preoblikovati svet in doseči mir. Priznaval je skupnost vseh religij - verstev.  Od tod do večnosti potujemo vsi, ki se transformiramo. Za transformacijsko šolo so vsaj implicitno  značilna vsa verstva, ni pa nujno, katero je eksplicitno. 

Duhovna hrana je simbol svetosti življenja. Evharistija (gr.  euharistia pomeni zahvala) se nanaša na dogodek, ko je Jezus na veliki četrtek,  na večer preden je bil izdan. Postavitev svete evharistije je opisana v Svetem pismu  ne več mestih  (Mt 26,26-30; Lk 22,15–20; 1 Kor 11,23–25). Pri večerji je Jezus vzel kruh, ga blagoslovil in razlomil, dal svojim učencem in rekel: Vzemite, jejte, to je moje telo, ki se daje za vas.« Nato je vzel kelih z vinom, se zahvalil, jim ga dal in rekel: Pijte iz njega vsi. To je moja kri, ki se preliva v odpuščanje grehov.«  Potem je vzel kelih z vinom, se zahvalil Bogu, ga dal svojim učencem in rekel: »Vzemite in pijte iz tega vsi. To je kelih moje krvi, nove in večne zaveze, ki se za vse preliva v odpuščanje grehov. To delajte v moj spomin.« Zato govorimo o kruhu Besede in kelihu Zveličanja. Kristus pravi »moja jed je, da spolnim voljo tistega, ki me je poslal in dovršim njegovo delo (Jn,4,34). Če želimo nebeško življenje, se moramo hraniti z Njim.  Spolnjevati božjo voljo je hrana. Nadnaravno življenje terja hrano prav tako kot zemeljsko.
Sveto pismo navaja tudi, da se je Jezus po smrti in vstajenju še večkrat prikazal učencem in jim lomil kruh. Učenci so vedeli, da je treba ta obred treba nadaljevati, čeprav niso takoj razumeli, kaj pomeni. Jezusova plemenita žrtev  nas spodbuja, da se tudi mi žrtvujemo za bližnje v smislu služenja, ponižnosti in ljubezni po svoji svobodni odločitvi. V tem smislu bi morali biti naši vladarji modri in služiti svojim državljanom, vsi pa bi morali služiti Bogu.   V svetu ne primanjkuje samo zdrave hrane, ampak tudi čiste vode. Blagoslavljanje velikonočnih jedi sodi k poduhovljanju specialne materialne hrane.   
Vse, kar se dogaja v naših mislih v smislu avtosugestij, stališč in prepričanj, verovanj, nas duševno hrani. Te misli so negativne in pozitivne. V zadnjem času avtorji poudarjajo škodljivost negativnih misli na telo in zdravilne učinke pozitivnih. Duša, ki je že duh telesa, naj bo čista in krepostna. 
  
Sanja Krajnc je zbrala sedem postavk dobre duševne hrane za osebnostno rast. Priporoča, da si vzamemo 1. čas za spoznavanje našega notranjega psihičnega življenja. Spoznavamo, kako čutimo, čustvujemo, mislimo, se spominjamo; 2. čas za dovolj dolg in kakovosten spanec. Spanje je danes že tako informatizacijsko ogroženo npr. s TV nočnim programom. Vita Štukovnik (2024) kot psihologinja in doktorica medicinskih ved bo napisala poseben priročnik z navodili za dobro spanje: 3. čas za osredotočanje na en predmet; 4. čas za počitek si odmerjamo vsak dan s sproščanjem, saj nam to omogoča regeneracijo možganov: 5. čas za igro vsebuje spontano raziskovanje življenja v obliki prijetnega druženja brez predsodkov. 6. čas za šport, ki je potreben, ker telesno gibanje spodbuja rast možganov in prispevajo k boljšemu učenju; 7. čas za povezovanje v odnosih, ki nas navdajajo z občutkom sreče in omogočajo zdravje in daljše življenje.  Naši možgani in telo se najhitreje umirijo prav v ljubečih in empatičnih odnosih. 

Za naš celovit razvoj je treba upoštevati še duha večnosti, ki se ga najlažje zavedamo s svojo udeležbo pri verskih obredih pri sveti maši. Določene posvetne dogodke lahko tudi sami posvetimo, tako da jih v molitvi podarjamo Bogu in tako doživimo blagoslove božje milosti. V stanju predanosti v molitvi in meditaciji odprimo svoje srce. Ker nam Bog podarja življenje, ga tudi mi podarjamo drug drugemu. V templju svojega srca začutimo blagoslov ljubeče božje prisotnosti. Počutimo se opolnomočeni, izpolnjeni in uslišani. Pri tem namenimo še pozornost Sveti trojici ljubeče ljubljeni ljubezni. Naš notranji duhovni prostor  postane na ta način  blagoslovljen in blažen.

Že papež sv. Janez Pavel II. je pogosto govoril o ‘kulturi in spoštovanju življenja’, ki je nasprotje ‘kulturi smrti’. Včasih nam ni jasno, zakaj moramo življenje spoštovati. Na to vprašanje Katekizem katoliške Cerkve ob razlagi 5. božje zapovedi ‘ne ubijaj’, jasno odgovar ja, da »zato, ker je sveto. Od vsega začetka vključuje stvariteljsko božje dejanje in ostane za zmeraj v posebne odnosu do svojega Stvarnika, svojega edinega cilja. Nikomur ni dovoljeno neposredno uničiti nedolžnega človeškega bitja, saj to hudo nasprotuje dostojanstvu osebe in Stvarnikovi svetosti. »Nedolžnega in pravičnega ne ubijaj« (2 Mz 23,7).« Zato tudi RKC uči, da je človeško življenje nedotakljivo od trenutka spočetja do smrti kot naravnega konca. Že Stara zaveza uči, da Jahve/Bog vse prikliče v življenje, človeškemu življenju pa je postavil mero (Ps 39,6). 

Veličina človekove presežnosti se pokaže v Svetem duhu večnosti. Zato je duhovna hrana nadpomenka duševne hrane. V duhovni hrani sodijo razne prošnje, molitve, meditacije, vizualizacije, mantre, harmonične melodije, lepe slike, brezpogojna ljubezen, dobra dela, lepa naravna okolja, praznovanja. Priznani duhovni učitelji nas iz implicitnih duhovnih praktikantov spreminjajo v zavedno eksplicitne zase in za planetarni svet.

Kadar nas pestijo negativne misli, nam Hayeva (1994) svetuje naj se jim zahvalimo za njihov nauk. Iz lastnih napak se učimo. Če bi jih zanikali, bi jih s tem še potlačili in bi jim s tem  dali moč, da kot travme  vplivajo na nas.  Hayeva ima s svojo knjigo 'Moč je v tebi' še vedno moč v meni, ko me vabi  k ponovnemu branju in izvajanju duhovne prakse. Navdihujoče piše, da tedaj »ko se učimo  ljubiti sebe in zaupati notranji  moči postajamo soustvarjalci neskončnega duha ljubečega sveta. Ljubezen do sebe nas premakne  iz položaja žrtve v položaj zmagoval ca.« (Hay, 1994, 29). Ko se počutimo brezpogojno ljubljeni, z lahkoto sledimo maniri prijaznosti in empatiji do drugih, medsebojni pomoči in še vsem drugim vrednotam, ki nam sicer primanjkujejo. 

Pozitivne misli imenujemo tudi afirmacije, ker pomenijo za nas ozdravitve. Med prvimi je njihovo moč priporočal francoski farmacevt Émile Coué z optimistično psihoterapevtsko avtosugestijo Meni gre vsak dan v vsakem pogledu bolje in bolje. Z vsakodnevnim ponavljanjem jo ponotranjimo in s tem pogojujemo svojo psihosomatsko imunost. Tako se globinsko učimo tega, katere življenjske izbire so za nas najboljše in dobimo občutek, da nas 'življenje podpira' (Louis Hay) in da smo 'predani svetlobi' (Doreen Virtue), ker smo v sožitju in sozvenenju z božansko brezmejno lepoto, resnico in dobroto (lat. pulchrum, verum, bonum).  Skratka 'verjemite in videli boste', preizkusite in boste srečni. Že v Svetem pismu (2Kor,12,9-10, Kol1-11, 2 Tim 4-17) nam je podarjeno spoznanje »Vse zmorem v njem, ki mi daje moč«. Poznamo tudi sredstva razstrupljanja od preobremenjenosti, ki ima na nas toksične učinke. 

Norman Peale je na tej osnovi oblikoval stališče o moči pozitivnega mišljenja. Poudarja,  da se je učil na svojih napakah, vendar pa nam s svojimi bogatimi izkušnjami lahko pomaga, da dosežemo mir duha, izboljšamo svoje zdravje, si pridobimo neusahljiv dotok energije in radosti (1992, 9). Mnogi so z nasprotovanjem njegovim naukom, ki so podobni Couéjevemu optimizmu, prispevali k njegovi popularnosti. 

Vsi vemo, da boljše oz. bolj zdravo življenje ni samoumevno že zaradi neizogibnega trpljenja, bolezni, spodletelih projektov. Zato Walt Disney predlaga, da naj oseba, ki se odloča za določeno dejanje, pri izbiranju pravilne izbire najprej preigra vloge sanjača in kritika ter šele nato realista. Ni dovolj, da si v sanjah določen projekt samo zamislimo. Potrebno ga je tudi kritično pregledati s pozitivnih in negativnih strani in stališč za in proti ter potem izbrati tisto, ki pretehta. Včasih je potreben pri povezovanju teh stališč  še nevtralni opazovalec. Walt Disney se je na ta način odločal o snemanju svojih filmov.  V času najdaljše stavke zdravnikov pri nas naj bi to vlogo posrednika za skupno izhodišče bolnikov opravil nek posrednik, moderator.     

Širovnik-Moškonova (2023) je svojo delo posvetila vsem, ki smo že na duhovni poti. Izhaja iz človekove sheme podzavesti, zavesti in nadzavesti, ki je višji jaz oz. duša. Ve, da smo vsi še v procesu rasti, ne pa na končnem cilju. Pravzaprav nam s tem odpira komunikacij ski kanal. Izhaja iz svojega izkustva psihoterapevtke, zato lahko navaja zgodbe klientov. Predgovor ji je kot spremno pismo napisala Manca Košir, ki ima izkušnje predsmrtnih doživetij iz Hospica. Pravi, da obe črpata iz istega vira spoznanja. Smo na mistični poti enega-vsega. Ena izmed njenih misli je: ne živim jaz mojega življenja, ampak življenje živi mene. Tina pa pravi, naj njeno smrt praznujemo. Njun svet matere in hčere je božansko večdimenzionalen, ker so v njem potenciali za vse. Zato ga imenujemo tudi pra-sila, prvotni spomin, pra-morje, pra-vir. Tudi njej se stikata duša in duh, telo je v duši. Zavest zdaj in tukaj je že izvenčasovna, večna. Skrbi za dvig individualne in kolektivne zavesti. Govori o vsenavzočem božanskem absolutu. Nekaj časa je preživela v mističnem samostanu severno od San Francisca.  Njeno delo je temeljno avtobiografsko. Govori o srečanju prijateljskih duš. Božansko je nad ženskim in moškim principom v kozmičnem plesu. V krščanstvu Marija igra vlogo božje matere in Bog našega očeta. Širovnikova najde ravnotežje med božansko materjo in očetom. Ko se duša zaveda, potuje skozi portal večnosti. Na terminalu prebujenja prestopi mo prag resnice z energijo srca in ljubezni v objem večnosti (Širovnik, 2023, 50). Moškonova pri dviganju v nadzavest opisuje svoje lucidne sanje. Na tem potovanju se je počutila lažja in svetlejša. Globoko v sebi se je spominjala vsega, kar jo obdaja. Vrnila se je Domov z obdajajočimi valovi svetlobe.  Ves čas pripoveduje, da nas duša povezuje in ego ločuje.  Prebral sem jo na dušek kot v meditativnem oz. sanjskem stanju. tudi sama je ob Pealeju začutila, da je vodena, kar pomeni, da smo duhovno prevodni.       

To pa se ne dogaja v globokih razcepih dveh nasprotujočih taborov. Kako drugače poteka dogajanje v TV seriji o Sulejmanu Veličastnem? Njegova večna ljubimka, imenovana Hurem (tur. veselje), cveti v svojih spletkah in lažeh, za katere vedo le zaupne osebe. Sultan Sulejman je zaradi njenih sugestij nehal biti pravičen vladar. Zato ne more pozabiti svoje napačne odločitve uboja prijatelja Ibrahima, ki je bil kot vojskovodja že tako uspešen, da mu je rastel čez glavo. Nabral si je toliko bogastva v zlatu, da bi se z njim  lahko preživljal do konca življenja, ne da bi mu bilo treba služiti. Zaradi notranjih sporov začne postopno propadati največji imperij tedanjega sveta tudi od zunaj. Nazadnje oba umreta - Hurem zaradi neozdravljivega raka, Sulejman pa na bojnem polju pri Budimpešti. Vsem po malem manjka veščina sočutnega sožitja. Patriarhalni poligamni sistem se pokaže kot slabo sestavljiv.  Niso poznali odpuščanja zamer, zato so maščevanja drug drugemu (krvna osveta) predolgo trajala. 
    
Duša je vir domišljije, je neuničljiva, po smrti telesa se vrne domov. Vse duše smo del svetle družine enosti. Ljubezen, sočutje in mir je njihova narava.   Asya je doživela močno razsvetlje nje. Njihova širše zavest se je spojila z višjim vodstvom. V povezanosti je bilo poskrbljeno za vse. A morala se je vrniti na Zemljo. Asya si je naknadno vsa doživetja zapisala in nam to sporočila.  Da bi slišali dušo, moramo biti zvesti sebstvu, saj gre za to, da poslušamo melodijo svojega srca med sprehodom. Družimo se z ljudmi podobnih energij. Asya je opravila tudi ekskurz regresije v pretekla življenja. Duše imajo neverjetno moč, da se vrnejo domov. A ostati je treba skromen, hvaležen in ponižen. Ljudje smo prevodniki za pra-silo, Božjo voljo. Čutila je pesem zvezd. Gozd je šumel, njej pa se je odpiralo nebo. Božanska ljubezen je povsod. Je v občutku varnosti in pripadnosti. »razumela sem, kako velika je vloga naše zavesti, je kot tapiserija vtkanih energij in vzorec prepričanj« V sebi spoznavamo, da smo bolj ljubeči, bolj svetli in svobodni, kot kadarkoli prej.    

(Ne)zavedno se prepleta več plasti naše osebnosti. Višja zavest je duša. Dva delca, ki sta se srečala ostaneta povezana tudi tedaj, ko se ločita. Tako tudi mi v božanski zavesti in spominu Duše, ki se širi v bleščeči neskončnosti, ostanemo povezani tudi tedaj, ko se razidemo. V miru in tihi kontemplaciji integriramo vse, kar smo doživeli. Asya je imela občutek, da njeno telo preplavlja energija Duše. Čim bolj smo v telesu, bolj smo v njej. 'v neverjetni polnosti in lepoti doživljamo okolje. Ves čas sem jaz ti in ti jaz kot zavestna bit in ohm. Vsak trenutek je energetski val oceana, je biser med biseri. Vemo, da nismo sami, ker sledimo drugim bitjem in ti nam. soustvarjamo družbo dobronamernih, ker smo bitja svetlobe. Vsak na nek način opravlja duhovni poklic. Škoda je le, da se v tej težnji malo avtorjev sklicuje na Svetega duha. Ne smemo podleči iluzijam nezavednih teženj brez samokontrole.  Hkrati smo v sebi in v zunanjem svetu. Smo več kot osebnost. Enako trdi Zukav. Glas duše je višje vodstvo, mod rost, ki jo spoznamo po ljubečem tonu, sočutju do drugih, povezava. Čutimo, da vsi odgovori prihajajo v pravilnem zaporedju. Na ta način si krepimo samozavest in samozaupanje. Tudi lažje verjamemo v svoje sposobnosti. Napake oprostimo sebi in se opravičimo drugim  (176-177). tam, kjer Asya naslavlja višji jaz, kot kristjan naslavljam Jezusa. Kjer je hodila na tečaj regresije, prosim Jezusa za čiščenje družinskega debla. Duša deluje v sedanjem trenutku in daje širše rešitve v smeri božanskosti in objema večnosti.   
            
Spoznanje, da je doživljanje akaše temeljni element človeške izkušnje, je izjemnega pomena za naš čas. Ko bo še več ljudi dojelo dejstvo, da lahko doživljajo akašo ali jo celo, da jo že doživljajo, se bodo miselno odprli za nov svet. Tedaj se bodo ta doživetja vedno bolj pogosto, pojavljala vedno večjemu številu ljudi. Tako se bo po svetu vedno bolj razširila razvita zavest.

Doživetja akaše pričujejo o dejstvu, da smo subtilno, vendar učinkovito povezani drug z drugim, z naravo na Zemlji in s kozmosom. Navdihujejo nas k solidarnosti, ljubezni, empatiji in občutku odgovornosti do drugih ljudi ter naravnega okolja. Vse to so nepogrešljivi elementi duševne naravnanosti, ki jo potrebujemo, da bi se izvlekli iz globalne krize, ki ogroža naš svet, da bi dosegli mir ter zaživeli trajnostno na tem nevarno ogroženem planetu.

Simončičev (2024) traktat o duhovni znanosti se konča nedoločeno. Jasno je, da  se ne strinja s tem, da bi šlo samo za duševna doživetja brez kulturnega ozadja. Pristaja na to, da je ni brez zavedanja duhovnih zakonov. Opazi, da sta vzhodna in zahodna duhovnost vsaksebi. Ne opazi pa, da so se nekateri fiziki sami prebili do duhovne znanosti (npr. Russell, Zoharjeva). Dokaj sistematičen je tudi Zukav, ki meni, da naj se vsak sam uči razlikovati med egoističnimi in sebstvenimi odločitvi in se zavzemati za več sebstvenih. Zdravniki s holistično paradigmo so seveda pristaši duha  prav tako holistični so psihologi oz. psihoterapevti. Ti se predvsem zavedajo, da je zdravje predvsem individualna-osebnostna odgovornost. Mislim, da so le redki sposobni živeti zgolj iz svoje duše kot so nekoč mistiki oz. ezoteriki.         .    

6.3 Primeri in vodila duhovne prakse

K duhovni kulturi spadata tudi slikarstvo in glasba. Slika Eduarda Maneta »Zajtrk v travi« je ob nastanku leta 1863 izzvala med obiskovalci in likovnimi kritiki Salona zavrnjenih velik škandal. Na predavanju smo se seznanili z okoliščinami nastanka slike ter formalnimi in vsebinskimi razlogi za tako buren odziv. Slika je bila navdih generaciji slikarjev impresionistov, a tudi v 20. stoletju so se z njo ukvarjali številni (francoski) slikarji. Tako je bilo Marušičevo predavanje v okviru 11. šole 3. 12. tudi spodbudno popotovanje po umetnosti skozi zadnjih 150 let.

Kot Simon Kajtna (*1971) sem tudi sam zazrt v morsko krajino. Zame je nenadomestljiva, nenadkriljiva. A stalno jo podoživljam. Horizontalne kompozicijske zasnove so kot zasanjani pogledi v daljavo neskončnih razsežnosti tega mogočnega vodnega elementa. Vselej so podkrepljene z izrazito koloristično slikarsko govorico, ki ne dopušča dvoma, da izvira iz naravnih danosti, vendar si slikar jemlje popolno svobodo pri stopnjevanju izrazitosti kolorita. Kajtno zanima slikovitost sveta, ki jo použije in predela na platnih. V naravi odkriva zanimive ritme, valovanja, migotanja, ki postanejo predmet njegovih krajinskih podob. Razigranost, spontanost in sproščenost so tista opazna občutja, ki spremljajo njegovo morsko motiviko. Tudi tiste krajinske zadeve, ki jih z nostalgijo napolnijo naslikani čolni in ribiške barke. V Kajtnovem slikarstvu se večina stvari dogaja na dinamičnem robu prehodov iz konkretnega v abstraktno. 

Za Kajtnovo slikarstvo je značilna trenutna koncentracija, ki ji sledi "ustvarjalna eksplozija". Tako nastajajo krajinske podobe. Kajtnovo slikarstvo se pogosto naslanja na ploskovne elemente. Ti so vselej odvisni od barvne materije,  ki jo slikar sestavi v izrazito harmonično celoto. Izrazite figuralne kompozicije, angele. Pri angelih se spomnimo, da se včasih pojavi vsebinski in ne formalen dvom. Od kod angel, zakaj pada, zakaj se zvrača nemočen z neba? Lahko bi se spomnili stare ikonografske teme krščanskega sveta o padlih upornih angelih, ki postanejo pod Luciferjevim vodstvom seme zla, morda pa je ta povezava pretirana. Morda gre za povsem drugačno simboliko. Vsekakor Simon Kajtna z angelskimi liki izraža slutnjo lastne nemoči, tudi splošno človeške. Na eni strani neutruden občudovalec pokrajine, ki jo neguje in brani pred negativnimi vdori, si v tem angelskem liku jemlje drugačno pravico do priznanja naše šibkosti in pravico do samoizpovedi. Zato ti liki niso tako barviti in optimistični, kot so slikarsko doživeti in pristni. 

Sproščenost ima dvojni pomen. 1. pomeni stanje, ko ne pustimo, da nas stvari okoli nas aficirajo: sproščeno hodimo mestu in ne pustimo nobenemu obrazu, da nas premami v drugi pogled, sproščeno gledamo televizijo in se ne ubadamo s tem, kar sprejemamo, privoščimo si sproščujočo kopel, ki odžene vse skrbi in tegobe. 2. biti sprožen v stvar, se zoperstavlja tretji drži: spodbujati politiko, prakticirati umetnost začenjanja iz spontanosti svoje človeškosti. Kdor hoče zavzeti to držo, ve, katera beseda združuje vse slabše izbire. 

Samopodoba in samovrednotenje se namreč oblikujeta na osnovi naših izkušenj z okoljem. Temelji samopodobe izhajajo iz otroštva, nastanejo tako, da ponotranjimo lastnosti pomemb nih odraslih (navadno staršev) in njihovo podobo o nas, ki jo dobimo skozi njihovo odzivanje na svoje čutenje in vedenje. Tako oblikovana samopodoba se nadgradi skozi izkušnje z okoljem, ki jih dobivamo vse življenje. Del naše samopodobe je tudi 'idealni jaz'. Ta se oblikuje tako, da ponotranjimo pričakovanja in vrednote okolja. Samovrednotenje je posledica soočanja naših dosežkov z našimi cilji ter njihovega primerjanja z dosežki drugih in z "idealnim jazom". Del naše samopodobe je zaveden, del pa nezaveden. Zadnji vsebuje tudi "notranje zapovedi", ponotranjene vsebine, ki nas "bodejo" od znotraj in pogosto usmerjajo naše čutenje in vedenje.

V nedeljo 26. 5. sem poslušal predavanje o smrti in odpiranju v življenje, ki ga je imela dekle, ki proučuje odnos do smrti pri zgodnjih budistih. Zdi se, da šele tedaj znamo vrednotiti nenehno so-prisotnost smrti v našem življenju, ko ponotranjimo dejstvo, da je v svetu vse minljivo in razpadajoče.  Zdi se, da šele tedaj znamo vrednotiti so-nenehno so-prisotnost smrti v našem življenju, ko ponotranjimo dejstvo, da je vse minljivo in razpadajoče.  Urška Puš pa trdi, da je samo kanal za stike navzočih z umrlimi in da vse poteka na intimni ravni. Tako nekateri ugotovijo, da rabijo še več stikov, drugim pa obstoječe stanje zadostuje.  Tako kot nekateri poiščejo zdravnika šele ko zbolijo, tako nekateri začnejo proučevati smrt, ko se jim pripeti kakšna nesreča. Kot vemo, so starogrške drame nastajale po prelomnih trenutkih - obratih iz sreče v nesrečo. 

Zakaj nekateri raje izberejo moč negativnega destruktivnega mišljenja in delovanja kot pozitiv no moč? Nekateri celo poznajo to razliko, vendar pa zaradi (skritega) obupa in maščevalnosti raje izberejo slabo, ne da bi to obžalovali ali pa to skušajo potlačiti.  Nekateri zaradi racionali zacije samokontrole zatrejo svoje vitalne sile. Drugi se predolgo pustijo kontrolirati od zunaj in šele v poznih letih odkrijejo, kaj bi radi.     

Mistiki, poročajo o tem, da je smrt le prehod, veličasten proces, ko se ob njej soočimo s svojim življenjem, zapustimo svoje telo in se s svojim nesmrtnim bist vom vrnemo v svetlobo neba. Naša družba se smrti še vedno boji, ker smo, z obredi odraš ča nja  izgubili tudi obrede smrti, ki bi nam bili v oporo pri soočanju s temi prehodi. Zato nam nekateri pomoč teh obredov. Ob njih uvidimo, kako nas smrt v bistvu uči o dragocenostih življenja.

Tudi sam sem večkrat naletel na vprašanje pedagogike globalnega državljanstva. Nezavedno je vsak osebni problem že družben in globalen. Temu primerno naj bi strnili vrste za globalno preživetje.  Vendar pa ne gre brez upoštevanja posebnosti vsake države, naroda, posameznika posebej. Ni smiselne univerzalnosti brez upoštevanja parcialnosti, ker le tako postane 'pars pro toto' 'pars in toto'. Za Bergsona in Rutarja človek ni homo faber, ampak ens fabulatum – tisti, ki pripoveduje zgodbe. Oba se zavzemata za metode povezovanja in ne razdvajanja. Tudi letošnje volitve 2024  v evropski parlament naj bi sledile temu cilju.                    

Lucidnost sanjskih podob vodi do naše pozitivne preobrazbe. Sam zase s svojimi (nekdanjimi) somišljeniki sem zasnoval transformacijsko  šolo z odprtimi možnostmi. Nazadnje avtorica odkrije duhovno lucidno sanjanje. Po njenem lucidno svetlobo lahko odkrijemo v vsakem stanju zavesti. Johnsonova (2020, 284) pravi »v stotinah srečanjih z blaženimi (oz. božanskimi - op)  svetlobnimi viri v lucidnih sanjah, v meditativnih stanjih in transu, imam lucidno svetlobo za naše osnovno stanje zavesti, večno dostopen vir, iz katerega izidemo zlasti ob našem rojstvu in se vrnemo vanjo, ko umremo.  Vključuje tudi luminiscenco – svetlikanje. Pogosto jih spremlja izkušnja razširjanja v eno.«  V obsmrtnih izkušnjah se pojavlja nežna svetloba.  Duhovne lucidne sanje so zaklad, ki prižge naš duhovni ogenj in nas prerodi. »Jaz *sem božanska svetloba« (ibidem, 2020, str. 285). S tem izkustvom se Johnsonova izenači s tistimi mistiki, ki trdijo 'jaz sem bog'.  V lucidnih sanjah se da tudi meditirati in jih reflektirati. Kot Johnsonovo in Širovnikovo so energije valovanja, vibracij in frekvenc ponesle visoko v nebo in jo vrnile na Zemljo, vase in izven sebe.   

Vsi bi bili radi zmagovalci,  a največjo zmago je dosegel tisti, ki je premagal samega sebe, svoje slabe navade in razvade. Kako je možno najbolje komunicirati med zmagovalci, da ti ne postanejo zopet sovražniki in obojni poraženci? Tu pa ne gre le za racionalno upravljanje časa, ampak še bolj za iskanje skupnega, ki je že moto te zgodbe. 
Marketinška absolutizacija instrumentalnosti izključuje teorijo in duhovne razsežnosti smisla, ki morajo za svoj reason d'etre preseganja obstoječega, moč osvobajanja, utopične dimenzije znanja, iskati druge oblike bivanja v kulturi življenja. Nepremišljeno brisanje značilnosti in meja med formalnim in drugimi vrstami znanja pa lahko šole spreminja samo v podjetja za hitro dostavo doslej znanega, kar pa še zdaleč ne pomeni tudi prometejskega znanja. 
Nekateri analitiki na različnih področjih delovanja domišljijo le predpostavljajo. Zaradi prioritete tehnoloških kompetenc je imaginacija odrinjena na rob porabe. V totalitarno-avtokratskih sistemih je gospodar kot reprezentant določi to, kar naj si kot resnično predstavljamo. Šele s hermenevtičnega vidika se predstavljajoče predstavlja. Domišljija je znana znotraj umetnosti, zelo malo pa vemo o umetnosti predstavljanja.      
Zgodba o izobrazbi kot enem od temeljnih humanističnih pojmov je ena tistih velikih zgodb, ki jim je Lyotard napovedal neizogiben konec v sedanji postmoderni dobi, katere pomembna značilnost naj bi bil prav konec velikih zgodb. Toda pri tem se je treba vprašati, o koncu česa sploh pripovedujejo njegova in še nekatere druge zgodbe o koncu izobrazbe. Kodeljeva razprava skuša vsaj v skopih potezah pokazati, da gre vsaj za tri možne odgovore na to vpraša nje, ki temeljijo na različnih pojmovanjih izobrazbe in imajo svoje specifično zgodovinsko in teoretsko ozadje. Kodelja le utemeljuje zastavitev tega vprašanja, saj se na prvi pogled zdi, da je odgovor preprosto že dan, ker gre za zgodbe o koncu izobrazbe pojmovane kot Bildung. Toda problem je ravno v tem, da te – v pričujočem besedilu omenjene – teorije o koncu izobrazbe že predpostavljajo, da je znano, kaj izobrazba, ki jo označuje izraz »Bildung«. Ukvarjamo se le z analizo in interpretacijo vzrokov za njen konec. Čeprav vsaka ponuja prepričljive argumente v prid tezi o koncu izobrazbe, se vendarle zdi, da ti argumenti veljajo le za izobrazbo, kakor je pojmovana v kontekstu teh teorij, ne pa tudi kot argumenti, ki dokazujejo pravilnost splošne teze o koncu izobrazbe, razumljene kot Bildung.
Barrettova (2023) trdi, da razmišljanje ni naša največja prednost pred živalmi. Kaj nam odkrije kot primarno – spomin, intuicijo, čustva. Nevropsihološka odkritja kažejo na zgradbo možganov in njihovo funkcijo. V knjigi Kako nastanejo čustva nam pove, da nam niso prirojena (Darwin), ampak so naš lastni produkt in konstrukt kulture in družbe.   

Bateson (2023) zastopa epistemologijo svetega. Avtor sega preko kartezijanskega dualizma. Um se samodejno odziva na spodbude okolja. Bateson se zateka k angelom in svetnikom glede na preteče dogodke. Celo zdravniki sprašujejo duhovedne medije, kako naprej, ker  samo znanost ne pomaga. 

Ksenakis opredeljuje življenje kot darilo. Ko smo hvaležni zanj, začutimo veliko čudežev. Na svetu smo z namenom, da se imamo radi. Eksistencialisti so videli svobodo v tesnobi, Nouwen (2022) pa na lastnem primeru, ki ga opisuje,  podobno kot še drugi psihoterapevti išče pot iz tesnobe k svobodi. Ni mu pomagalo to, da je bil duhovnik in profesor psihologije, ob tesnobi je poslušal svoj notranji glas ljubezni, s katero se je postopno ob samodisciplini pozdravil. 

Že v Bibliji (Prd.3,1-8) prerok navaja, da »ima vse svojo uro, vsako veselje ima svoj čas pod nebom: Je čas rojevanja in čas umiranja, čas sajenja in čas ruvanja nasada, je čas pobijanja in čas zdravljenja, čas podiranja in čas zidanja, je čas jokanja in čas smejanja, čas žalovanja in čas plesanja, je čas zametavanja biserov in čas zbiranja biserov, čas objemanja in čas odtego vanja objemanju. Je čas pridobivanja in čas zapravljanja, čas hranjenja in čas zametavanja. Je čas paranja in čas šivanja, čas molčanja in čas govorjenja. Je čas ljubezni in čas sovraštva, čas vojne in čas miru«. Nekatera nasprotja še danes spoznavamo, druga pa ne. S podnebno krizo se je uveljavilo nasprotje med sušami s požari in poplavami po različnih delih sveta. Tudi za starogrškega filozofa Heraklita je svet sestavljen iz nasprotij, ki se predvidljivo menjavajo v razumljivem cikličnem časovnem zaporedju in so zato enotna. Sodobna nasprotja človeka je dokaj izčrpno analiziral Anton Trstenjak (1989, str. 137-180 in 180-201). Na Heideggrovo vprašanje 'zakaj bivajoče in ne raje nič' ima krščanstvo po svetnici Faustini odgovor v zaupanju v božje usmiljenje, ki nas dviga iz niča v bivanje. Kristjan ima zato priložnost, da presega nihilizem.    

Joe Vitale nam predstavi havajsko metodo ho'oponopono, ki nas odpira v neskončne možno sti. Vprašuje nas, ali smo pripravljeni sneti okove s svojega telesa, in ali smo pripravljeni na čudeže in tako končati omejitve. Vse naše dejavnosti so posledice funkcij nezavednega uma, ki sledi programom navad. Soočati se je potrebno s svojimi prepričanji in se prebuditi iz 'tihega obupa' občutka žrtve v smeri neskončnih (nemožnih) možnosti opolnomočenosti. Težave z drugimi so le naše projekcije, ki jih moramo reševati v sebi. Ko bomo odpravili notranjo težavo, bo izginila tudi zunanja. Podobno kot Linda, Walsch, Witale itd. poudarjajo pomen duhovnosti za vsakdanje življenje.   
V našem otroštvu so prevladovale prepovedi in zapovedi pri vzgoji otrok z zastraševanjem otrok in učencev s strani staršev in učiteljev še v 19. stoletju in do 60. let 20. stoletja. Zato se nas je večina zadovoljila le z delom tega, česar smo bili sposobni. Naše sanje niso bile pomembne. Bili smo delno uresničeni. Zato naj bi se  naučili sanjati produktivno in pogumno dosegati svoje najvišje vizije. Čas prisilne ubogljivosti v nekaterih delih sveta (npr. Rusija) še ni minil, ker voditelji menijo, da bodo tako ostali najdlje na oblasti.  
Kako privabljamo bogastvo? Z domišljijo vizualizirajmo denar, ki si ga želimo, kot da ga že imamo. Začnimo z majhnim. Čim bolj se počutimo srečni, več pritegnemo  v svoje življenje. Imam občutek, da  srečno ljubeznijo pritegujemo k sebi tudi denar, ki je ena od oblik blago stanja. Višja frekvenca pomeni sožitveno sozvenenje tudi na tem področju. Ponovi formulo 'prosite, verjemite, prejmite. Ne nazadnje to služi potovanju skozi življenje. Afirmacije zanj so – hvaležen sem za vse, kar imam, vsak dan pritegnem več denarja, sem bogat, z veseljem dajem od svojega bogastva, itd. Hvaležnost že sama po sebi pomeni obilje in za prihodnost, ki se nam odpira. Zanimivo je, da me igra 'monopoly' ni pritegnila, ker me nikoli niso veselile borzne špekulacije. Delimo, dajajmo in vračajmo usluge.        

Iz verske literature poznamo številne molitve za mir. Že Frančišek Asiški je za mir molil takole: Gospod, naj bom orodje tvojega miru, kjer je sovraštvo naj prinašam ljubezen, kjer je krivica naj prinašam odpuščanje, kjer je dvom naj prinašam vero, kjer je obup naj prinašam upanje, kjer je tema naj prinašam luč, kjer je žalost naj prinašam radost. (Easwaran, 2004, 25-26) 
Papež Frančišek je že v petek, 27. oktobra 2023 razglasil za dan posta, molitve in pokore ob koncu avdience v Vatikanu v navzočnosti več deset tisoč romarjev. Sprte strani v bližnje vzhodnem sporu je pozval, naj se izognejo humanitarni katastrofi: »Morebitna širitev spora je zaskrbljujoča. Toliko vojnih front je že izbruhnilo. Naj orožje utihne, naj se sliši klic ubogih po miru, ljudi, otrok, bratov in sester!« V nadaljevanju je po navedbah spletnega portala Vatican News poudaril: »Vojna ne reši nobenega problema, seje le smrt in uničenje, povečuje sovraštvo in množi maščevanje. Vojna izbriše prihodnost!« (https://katoliska-cerkev.si/papez-vabi-k-postu-in-molitvi-za-mir-27-oktobra-2023)

Vprašanje je, ali lahko del tega, kar o duhu vemo, spravimo v verovanjsko prakso ali pa prakticiramo to, česar ne vemo in samo verjamemo. Vrag je tisti, ki npr. svetega Duha pozna, a vanj ne verjame in zato s svojo lučjo zavaja. 

Zaradi spodbud, ki jih sproža pra-atom, in zaradi nenehnih dialektičnih sprememb se v naši vname notranjosti silen boj med svetlobo (Božjega sveta) in temo. Na ključnem mestu  križišča kandidatove poti, ki vodi bodisi k vstajenju ali k padcu, se oglasi najtišji glas, ki šepeče: O duša, če premoreš resnično (spo)znanje, boš razumela, da si v sorodu s Stvarnikom. To te bo navdalo s pravo srečo. Če pa tega znanja nimaš, misliš, da pripadaš 'brezvrednim stvarem' in se boš nanje tudi usmerila. Zato boš izpostavljena premnogemu trpljenju in boli. Z vso močjo se zatorej usmeri na pridobivanje znanja. (…)

Bol oz. bolečina nastaja iz različnih vzrokov. ne zato, ker duša priteguje nespremenljive, nasprotujoče težnje. Danes vemo, da ima pogosto psihosomatski izvor. Duša je srečna, če priteguje harmonične in večne reči. 'Če želiš torej biti srečna, o duša, zapusti svet nasprotij in medsebojnih konfliktov in stopi v svet večnosti in stanovitnosti. (…) Če se povežeš s svojim bistvom, o duša, boš pridobila svetlobo in z očmi duha boš prepoznala resnično delovanje. Če pa se usmeriš stran od bistva in se povežeš s čuti, boš izgubila svetlobo umevanja. Obkrožila se boš s temo in izgubila svoj notranji vid. Zaradi slepila in teme se boš prepustila čutom'. (Hermes Trismegist, Svarilo duši)
Joseph Murphy se je preselil iz Irske v Ameriko, kjer je imel več možnosti za raziskovanje idej samopomoči in pridobivanje novih izkušenj zdravja in uspešnosti. Sprva se je posvetil farmaciji in bil uspešen lekarnar. Prevzela so ga različna azijska verstva, ki jih je poglobljeno študiral tudi v Indiji. Po vrnitvi v ZDA je ustanovil svojo lastno cerkev božanske znanosti. Murphy (2009) verjame, da moč čaščenja vodi do zdravja, blagostanja in uspeha. Za duševni mir so potrebne ljubezen, hvaležnost in odpuščanje. Tisti, ki vse stavijo na svoje zunanje zmage, ne priznavajo naporom za mir nobene cene in so zato v skrajni posledici poraženci. Zato velja prošnja 'Gospod, pokaži mi svojo zmago v meni'. Ko verjamemo vanjo, se zgodi'.  V psalmu (Ps 98,1-4) piše »Pojte Gospodu novo pesem, ker je storil čudovita dela! Zmago mu je pridobila njegova desnica, njegova sveta rama. Odmev pa se glasi »Vsa zemlja bo videla Božjo zmago.« Čemu so potrebne vse stavke, protesti in vojne, če velja napotek »če me boste kaj prosili v mojem  imenu, bom storil« (Jn 14,14). Virtuejeva v tem smislu izvaja duhovno zdravljenje klientov. Predstavi (Virtue, 2010, 262-263) tudi vizualizacijo za planetarno ozdravitev. Prosi na da se enako kot ona tudi mi kot njeni bralci usedemo klientom in jo izvajamo skupaj z nebeškim učiteljem. Na kratko jo opiše takole: ko se poglobimo v svoje srce, v njem začutimo iskrico bele svetlobe. Ta se razplamti v plamen, ki postopno zajame celo naše in klientovo telo in njuno celotno osebnost.  Obe osebi dopustita da se plamen razširi na vse mesto, deželo in na ves svet, tako da vsi ljudje na tem planetu zažarijo v ognju vsemogočne ljubezni, ki odrešuje svet. Svet potrebuje nebeškega miru kot 'Sahara vode'.    
To je tudi pot do miroljubne koeksistence, ki so jo začeli 'neuvrščeni politiki', ki pa potrebuje nenehno  duhovno podporo, da to pogojuje trajnostni oz. vzdržni razvoj (ang. sustenable future). Potrebna je tudi molitev božjega usmiljenja, ki po nekdanji poljski sestri Faustini pomeni moje zaupanje v moč božjega usmiljenja, ki 'objema vsa dela svojih rok'. Hvaležen sem tudi avtorjema Eileen Caddyju in Davidu Earlu Plattsu (1996, 150-153) za njuno vizuali zacijo brezpogojne ljubezni, ki jo razširjata celo na ves kozmos. Podobno tudi Joe Dispenza predlaga srčno meditacijo. Caddyja izhajata pa iz prvega Pavlovega pisma Korinčanom (13,4-8), ki jo opisuje takole: »ljubezen je potrpežljiva, dobrotljiva, ni nevoščljiva, se ne ponaša, se ne napihuje, ni brezobzirna, ne išče svojega, se ne da razdražiti, ne misli hudega. Ne veseli se krivice, veseli se pa resnice. Vse opraviči, vse upa, vse prenese«.    
Mantra 'Om' simbolizira najvišjo resnico, je vse, kar je bilo, kar je, in kar bo - ta večna beseda je že vse: tako kot Jezus, ki pomirja, vrednota, ki vrednoti, pogum, ki opogumlja, vsemogoč nost, ki nam daje moč, večnost, ki osmišlja čas. Mandukja Upanišada pravi, da se glas 'OM' se deli na štiri dele: 'a' – budnost, 'u' – sanje, 'm' - globoko spanje brez sanj, nosniški 'm' – transcendentno. Podoben pomen ima v sanskrtu 'tat twam asi' - To si Ti – Bog. Življenje je pesem (Sai Baba) kot eno v razlikovanju.  
Širovnikova je vedno dobila pomoč in nasvete duhovnih bitij, kadar jih je potrebovala, celo tedaj, ko se ji je zdelo nemogoče. Višje vodstvo npr. Jezusa se je treba naučiti sprejemati. Koliko laže bi živeli, če bi se znali povezati s svojim duhovnim voditeljem? Verjetno občuti mo premalo ljubezni do sebe in do drugih.  »Ustvarjeni smo  za to, da zahtevamo več od življenja, da čutimo in dajemo več, da ustvarjamo več dobrega. Ne glejmo nanj kot na preizkušnjo, ampak kot na darilo, ki se ga učimo sprejemati v celoti« (Širovnik, 2023. 80). Pri razlagi njenih primerov se mi zdi, da je med dvema osebama še tretja, ki pospešuje proces sproščanja in zdravljenja. Zato je dobro, da preživimo čim več časa v stiku z božanskim. Tudi jaz sem postal deloholik, ker sem dobil nekaj tihe pohvale staršev le, če sem izdelal razred. Psihoterapevt nam omogoča, da se spomnimo svoje prvotne povezave z božanskim. Tudi Širovnikova je izkusila, da lepota določenega imaginarnega kraja npr. na obali, zdravi.  Najbolje je, če to občutita obe osebi. Očitno je potrebno, da je terapevt karizmatična osebnost z močnim vplivom na drugega. Celo za učitelja v razredu bi lahko trdil, da velja ta pogoj v odnosu do učencev. Verjetno bi bila moja profesorska kariera neuspešna, če bi ostal na šoli. Širovnikova upošteva delo Shakti Gawain Živeti v svetlobi. Predpostavlja, da znamo pozitivno vizualizirati tisto, kar si želimo. Povsem je sprejela to, kar je Shakti – moč opisovala. Tudi Byrne je opisala svojo in skupno (po)moč. 

Anita Škof je v večletnih postnih poglobljenih pripravah na Božič in Kristusovo velikonočno vstajenje doživela vizije našega prihoda v raj, ki ga imenuje Zlata doba. Te svoje izkušnje je podelila z nami v posebni knjižici (2005). Mali čudeži so v našem življenju sestavine novega rojstva večnosti – vstajenja. Seveda si je možno to prizadevanje razlagati kot plod gnostič nega krščanstva, ker se človek ne more odrešiti sam. Ni izključno, da se odrešenje dogaja že sedaj, vendar pa ni verjetno, da je že dovršeno. Trpljenje je na tem svetu neizogibno prav zato, ker ko umremo, 'zaspimo v upanju na dokončno vstajenje'.  
Žižek in Škofova sta prepričana, da živimo ob koncu časov, ki jih opisuje Janezovo razodetje. Po eni strani smo v starem svetu, po drugi pa v novem. Njen podvig je pomemben tudi za nas. spominjamo se, da smo s Kristusovim vstajenjem vstali tudi mi. Smo vstajenjski ljudje, ki začenjamo življenje na novo zlasti po spovedi kot da že imamo 'nebesa na Zemlji.  Če vemo, da nam je Bog odpustil boleče spomine, lahko nanje pozabimo. Žižek se razglaša za ateistič nega kristjana (mrtvega boga). Izenačuje svoja  drugačna prepričanja in provokacije za resnico, misli, da ga drugi ne marajo zato, ker jim ne gre za resnico. Izenačuje sveto in umazano, ker ni mogel odkriti svetosti svetega. 
Virtuejeva se po jutranji in večerni meditaciji počuti odlično sproščeno in ju ne preskoči. Počutimo se neskončno ljubljeni ves dan. Posvetimo se zdravljenju čaker. Morda bom izvajal to, kar celo Frankl ni – sintezo spolnosti in duha. Naj nas prežame hvaležnost za vse podarjene blagoslove čez dan. Sprehodimo se po vseh čakrah, da se prečistijo.  Frankl je pred vsemi sodobnimi misleci prednjačil po svojih izkušnjah nacističnega holokavsta in o njih po svetu tudi največ predaval in jih je najdlje preživel. Zanj podobno kot za Nietzscheja 'čemu opravičuje kakršenkoli kako'. Verjetno mu je njegov smisel za dialog in za smešno pomagalo preživeti koncentracijska taborišča. Pred 'najboljšimi, ki so padli', je imel to prednost neobsojanja. Pokazal je neverjeten pogum tudi pri hribolazenju oz. plezanju.       
 
Virtuejeva (2010, 141) misli, da je treba z vsemi informacijami v Svetem pismu prežeti vse, ki služijo svetlobi s kolektivnim trudom zavedanja ljubezni usmeriti, da prinesemo še drugim mir in zdravje. Naj nam Bog pomaga, da se zgodi ta duhovna pot. Obiskovala je predavanja vodilnih psihologov v ZDA in je dobila stik z Dyerjem. Indijski modrec Guruji je prebral njegovo knjigo 'verjemite in videli boste' in mu poslal mantre, ki naj jih posreduje zahodnemu svetu. Usmerimo se na svoje tretje oko in ponavljajmo ohm in ah, da se uskladimo z vibracija mi stvarjenja.   Virtuejeva je prek te mantre po določenem času zagledala svoje ljubeče tretje oko. Tako njeno sebstvo, ki ni nikoli trpelo, ni bilo več ločeno od nje. Virtuejeva je naletela na protestnike, ki so zagovarjali 'pravega' Kristusa, ne pa njenega, vendar jim je ona to dovolila, ne da bi se jim tudi sama upirala. Tako so se protesti prej polegli. Sam sem začutil podoben problem, vendar ga rešujem z doslednejšo uporaba citatov iz Svetega pisma in njegovih interpretacij. Kjer jasnih razmejitev ni, si pomagam v moč molitev in z zaupanjem, da naju Bog vodi po pravi poti.    

Če smo kaj izgubili je zato, ker smo kaj zamerili. Šele odpuščanje zamere omogoča spomin. S pomladjo prihaja več energije, krajši spanec. V jutranji in večerni meditaciji izdihnemo skrbi  in vdihnemo sproščenost. V drugi inačici si predstavljajmo oblak božanske modrosti, ki ga prikličimo vase z občutkom brezpogojne ljubljenosti. Ob vdihu sprejmemo vase ljubezen, toplino in svetlobo, pri izdihu pa jo vrnemo v izvor in na vse ljudi. Čakre čistimo lahko na več načinov npr. z ljubečo  pozornostjo na vsako posebej in se zahvalimo za ta dar.  

Hayeva ima s svojo Močjo v tebi oz. v njej, še vedno moč v meni in v nas, ko me in nas vabi  k ponovnemu branju in izvajanju duhovne prakse. Priznani duhovedniki nas iz implicitnih praktikantov spreminjajo v zavedno eksplicitne zase in za planetarni svet. Navdihujoče piše, da tedaj »ko se učimo  ljubiti sebe in zaupati notranji  moči (sebstvu, višjemu jazu – op. BN) postajamo soustvarjalci neskončnega duha ljubečega sveta. Ljubezen do sebe nas premakne  iz položaja žrtve v položaj zmagovalca.« (Hay, 1994, 29). Seveda takšni z lahkoto sledimo zakonu privlačnosti, maniri prijaznosti in empatiji, medsebojni pomoči, skratka vsem vrednotam, ki nam sicer primanjkujejo.  

James se zavzema za meditacijo na temo kozmosa. (Ule, 368). Str  369 je po Sloterdijku navedena meditacija iz Rdeče poslikane votline. Stalno odstranjujem vse ločnice med življenjem in smrtjo in s tem dela eno zemljo in nebo. Svetloba postane neskončno bogata. Ko utihne hrup, se srce zbere v globinah. Človek postane čist in popoln, brezmejen kot dah. 

Braden (2019) pa uči, da smo hkrati subjekt in objekt, ustvarjalci in ustvarjeni, sredstvo in cilj. Po načelu alokacije smo tu in tam,  smo v četverju sveta in v sveti trojici. Smo priprošnjiki in izvajalci. Bog nam želi najboljše in na nas je, da to sprejmemo. Takšna je tudi Frančiškova molitev, ki jo navaja Easwaran (2004, 25, 177) in je obenem meditacija. Vedno znova imejmo pred očmi, da smo orodje božjega miru. Tam, kjer je sovraštvo, prinašam ljubezen. Kjer je rana, krivica, prinašam odpuščanje, kjer je dvom, prinašam vero, kjer je obup, prinašam upanje. Kjer je tema, prinašam luč,… Seveda za to lahko prosimo tudi Marijo, sv. Tadeja ali Jezusa samega. 
Zaradi nevarnosti širjenja vojnih žarišč po svetu navajam eno izmed molitev za mir s spletne strani https://si.aleteia.org/2023/11/14/molitev-za-mir-na-vseh-koncih-sveta/. 
Dragi nebeški Oče,
ustvaril si nas iz ljubezni
in nas pričakuješ za vsakim dogodkom, majhnim in velikim.
Združeni v Kristusu z vsemi našimi brati in sestrami,
ki danes trpijo zaradi oboroženih spopadov,
in vedoč, da smo “zaviti” v plašč naše Matere Marije,
stegujemo roke, da bi sprejeli tvoj mir.

Bodi usmiljen do vseh, ki so umrli
med neštetimi napadi,
in do njihovih bližnjih, ranjenih;
do tistih, ki so nekoga ubili,
in do vseh ljudi, ki trpijo zaradi nasilja.

Prosimo te, vsemogočni Bog:
ustavi vojno in uporabo orožja.
Podari nam svoj mir.

Podari nam ponižnost, da bomo prepoznali svojo majhnost,
in modrost, da sprejmemo tvojo ljubezen in odrešenje,
ki k nam prihajata po križu in pokori.

Razprši hudodelce,
ki v človeških srcih sejejo nasilje, laži in sovraštvo.
Pošlji nam Svetega Duha, ki prebuja usmiljenje,
sočutje in odpuščanje,
ter nam omogoča, da se kot bratje in sestre združimo v tvojo slavo.

Ves se ti izročam: skupaj z drugimi me uporabi,
da bi svetu prinesli mir.
Združi me s seboj v tem, kar čutim in mislim, v vsem, kar sem.

Sprejmi zdaj vsa moja prizadevanja in žrtve,
da se osvobodim svojih sebičnih interesov.
Napolni moje srce s svojo ljubeznijo
in poskrbi, da bo vidna tudi v mojih očeh,
mojih besedah, dejanjih in življenju.

Naj tako sodelujem
pri širjenju pravičnosti in ljubezni.
Naj ti pomagam pospeševati spravo
in odpreti svet za tvoje večno bogastvo.

Tudi Bog odrešuje vse ljudi na osnovi najboljših, v ljubezni očiščenih oz. predelanih spomi nov. S pomočjo video-tehnike je možno spremljati pogrebne slovesnosti, ki potekajo na Irskem istočasno tudi pri nas in drugod po svetu. To je res veličasten prizor prehoda 'od tod do večnosti' in sprevoda za svetovni mir. Izkustva zanamcev in nas samih se shranjujejo v zakladnico spominov tistih, ki hodijo pred nami,    
Molitev za mir 2

Gospod Jezus Kristus,
Ti si resnični Kralj miru.
V Tebi samem lahko najdemo svobodo.
Prosim, osvobodi naš svet konfliktov.
Prinesi enotnost v nemirne narode.
Naj tvoj časten mir kraljuje v vsakem srcu.
Razkrij vso temo in zlo.
Varuj dostojanstvo vsakega človeškega življenja.
Zamenjaj sovraštvo s svojo ljubeznijo.
Podaj modrost svetovnim voditeljem.
Osvobodi jih sebičnih ambicij.
Odpravi vsako nasilje in vojno.
Slavna Devica Marija, Sveti nadangel Mihael,
vsi angeli in svetniki:
prosite za mir.

Prosite za enotnost med narodi.
Prosite za enotnost med vsemi ljudmi.
Prosite za najbolj ranljive.
Prosite za tiste, ki trpijo.
Prosite za prestrašene.
Prosite za tiste, ki jih najbolj potrebujejo.
Prosite za nas vse.
Jezus, Sin živega Boga, usmili se nas.
Jezus, usliši naše molitve.
Jezus, vate zaupam!
Amen. Vir: https://mycatholic.life/catholic-prayers/prayers-for-peace/

Naše življenje lahko primerjamo z načinom treniranja vrhunskih športnikov. Vrhunski šport nam pokaže, da se je treba za vsak korak potruditi, da doseže zastavljen cilj. Seveda pa ne bi smeli pretiravati, ker bomo sicer razočarani. Zaljubljenost nam daje občutek, da smo končno našli, kar smo iskali. Zato je hudo, ko moramo po koncu divjanja hormonov sestopiti z oblakov ter se soočiti z realnostjo in napakami. 
Če  spoznamo svoj in partnerjev prvotni jezik ljubezni in ta spoznanja uporabljamo v našem odnosu, ga lahko spremenimo (na bolje). Pravilo se glasi, da se s spremembo ene dela v sistemu spremenijo tudi vsi drugi. Ruiz svetuje 'vedno daj vse od sebe, ne sodi, ne jemlji preveč osebno'. Kot veččutna bitja se učimo večstranskega poslušanja 1. po vsebini, kar znamo najprej, 2. po namenu drugega, kar vodi v empatijo in 3. po lastnem namenu. Slednje pomeni poslušanje iz ljubezni in hvaležnosti. Ljubezen pa vključuje zmožnost nemožnega. 

Spreminjanje našega telesa se ne bo zgodilo le 'poslednji dan', ob 'vstajenju mesa'; dogaja se lahko vsak dan pri molitvi. Zakaj se je Jezus tisti dan povzpel na goro? Da bi se spremenil? Na to ni niti pomislil; to je bilo presenečenje, ki ga je zanj pripravil nebeški Oče. Na goro se je povzpel, »da bi molil« in »medtem ko je molil, se je videz njegovega obličja spremenil in njegova oblačila so belo sijala«. Vsakdo, ki vstopi v globoko molitev, se spremeni. Obrazi  ljudi pri molitvi zažarijo. To, kar pravijo evangeliji o Kristusovem spremenjenju ni težko verjeti. Vprašanje zgodovinske realnosti delovanja Jezusa je za nekatere še vprašljivo. Ali naj se ne bi to, kar se je tolikokrat zgodilo v življenju svetnikov, moglo zgoditi tudi Kristusu?

Spremenjenje je priložnost, da razmislimo o 'bratu telesu' po Frančišku Asiškem. V svetopi semskem pojmovanju je telo sestavni del človeka. Človek ne le da ima telo, ampak je telo. Telo je neposredno ustvaril Bog, oblikoval in naredil ga je z lastnimi »rokami«; z učloveče njem si ga je privzela Beseda in pri krstu ga je posvetil Sveti Duh. Svetopisemski človek je očaran zaradi odličnosti človeškega telesa. Eden od psalmistov poje: »Zares, ti si ustvaril moje ledvice, me stkal v materinem telesu. Zahvaljujem se ti, ker sem tako čudovito ustvarjen, čudovita so tvoja dela« (Ps 139,13-14). Med vsemi Božjimi deli ni lepšega od človeškega telesa. Včasih nam je zaradi notranjih ovir najtežje ljubiti samega sebe.

Telesu je namenjeno, da bo vso večnost užival isto slavo, tako kakor duša. »Telo in duša bosta kakor dve roki, sklenjeni v večnem čaščenju, ali pa bosta dve vklenjeni zapestji v večnem jetništvu« (Ch. Péguy). Krščanstvo oznanja rešnje telo, ne pa rešitev od telesa, kot so v davnini učile manihejske in gnostične veroizpovedi in kot še danes počno nekatere vzhodne religije. Dobili bomo novo telo.  

Telo je z lastnimi 'rokami', z učlovečenjem privzela Beseda in pri krstu ga je posvetil Sveti Duh. Svetopisemski človek je očaran nad odličnostjo človeškega telesa. Eden od psalmistov poje: »Zares, ti si ustvaril moje ledvice, me stkal v materinem telesu. Zahvaljujem se ti, ker sem tako čudovito ustvarjen, čudovita so tvoja dela« (Ps 139,13-14). Med vsemi božjimi deli ni lepšega od človeškega telesa.

Telo bo vso večnost uživalo enako slavo, kakor duša. »Telo in duša bosta kakor dve roki, sklenjeni v večnem čaščenju, ali pa bosta dve vklenjeni zapestji v večnem jetništvu« (Ch. Péguy). Krščanstvo oznanja rešnje telo, ne pa rešitev od telesa, kot so v davnini učile manihejske in gnostične veroizpovedi in kot še danes počno nekatere vzhodne religije. 

Blaise Pascal bi dejal 'moja dela se mi zdijo majhna v primerjavi s stvarjenjem sveta, moje besede so  neznatne  v  primerjavi z božjo besedo in  moja  ljubezen  je nebogljena v primer javi z božjim pretokom ljubezni. Tebe stvarnika kot 'slabotni trs' ljubim, spoštujem in se ti zahvaljujem. Če  bi bil jaz apostol, bi dejal učencem: pojdite in poskrbite, da se  ta resnica, ki osvobaja, ne pozabi. S tvojo močjo sem vsemogočen, s tvojo besedo sem kristjan, s tvojo ljubeznijo sem deležen dotika večnosti in s tvojim vstajenjem od mrtvih vstajam tudi sam v nebeško kraljestvo'. 
Glede na to, da Freudov Ojdipov kompleks pomeni strast po uboju očeta, ni enostavno moliti Oče naš je pa potrebno, ker naslavljamo dobrega Očeta. Pomeni živega Očeta, ki pomaga in ne mrtvega boga osvobajajočega ateizma.  Dolar se trudi oživljati psihoanalizo, ne da bi se zedinili, kaj je njeno racionalno jedro. V tem smislu dam prav Šestovu (2001) in Solovjovu, da filozofija, ki ne osmišlja religije, zgreši svoj smisel. V čem je lahko svoboda politike glede na nemoč vere? Gre za še ne preživeto psihologijo  totalitarizma oz. avtokratizma, ki priznava kvečjemu državno pravoslavno ali kako drugo cerkev. Dobro bi se bilo vprašati po današnjem stanju teh procesov, Strohmerjevo se omejuje samo na leta 1550.1650. 
Krščanska veroizpoved izreka veličino božjih darov človeku v njegovem stvarjenju in še bolj v odrešenju in posvečenju. Kar vera izpoveduje, zakramenti priobčujejo: po zakramentih, ki so jih 'prerodili', so kristjani postali 'božji otroci' (Jn 1,12; 1 Jn 3,1), deležni božje narave (2 Pt 1,4). Ko kristjani v veri spoznamo svoje novo dostojanstvo, smo poklicani, da živimo, kakor je vredno Kristusovega evangelija (Flp 1,27). Po zakramentih in molitvi prejemamo Kristusovo milost in darove njegovega Duha, ki jih za to usposablja.
Jezus Kristus je vedno “delal to, kar je všeč Očetu' (prim. Jn 8,29). Vedno je živel v popolnem občestvu z njim. Prav tako so njegovi učenci povabljeni, da živijo pod pogledom Očeta, “ki vidi na skrivnem” (prim. Mt.6), da bodo postali “popolni, kakor je popoln nebeški Oče” (Mt 5,47).
S krstom včlenjeni v Kristusa (prim. Rim 6,5) smo kristjani “mrtvi za greh in živimo za Boga, v Kristusu Jezusu” (Rim 6,11) ter smo tako deležni življenja Vstalega (prim. Kol 2,12). V hoji za Kristusom in zedinjeni z njim (prim. Jn 15,5) si prizadevamo, da bi “posnemali Boga kot njegovi ljubljeni otroci in bi živeli v ljubezni” (Ef 5,1), ko se v svojih mislih, besedah in dejanjih ravnamo “po mišljenju, ki je v Kristusu Jezusu” (Fil 2,5) in sledimo njegovim zgledom (Jn 13,12-16).
Walsch (roj. 1943, 2022) je prepričan, da je edino pomembno božansko življenje. Zapleteno čiščenje zavesti nam je želel kar se da poenostaviti, da bi bilo razumljivo kar največjemu številu ljudi. Zanj današnje (dez)informacijske dobe v bistvu ne potrebujemo. Ve, da zaenkrat splošna zavest človeštva ni visoka, zato njeni sinergični učinki še niso veliki.  Pogovarja se z Bogom in s človeštvom. Smo že v raju, a tega ne vemo. Kot ponavlja Ogorevc je najslabše, ker marsičesa ne vemo, da ne vemo, kar je najnižja stopnja glede na sokratsko učeno nevednost. Len (navedeno v Vitale 204-212) v daljši meditaciji nagovarja našega notranjega otroka. Psihološko ugotavlja, da ga je za vsako nameravane no potezo treba prositi npr. da ga lahko pobožamo po glavi. Tudi za dajanje in sprejemanje brezpogojne ljubezni ga prosimo. Potem se mu postopno tudi zahvaljujemo za dovoljena dejanja. Spomnimo se na knjigo Prepovedano življenje, kjer njen Avtor na drug način pridobiva dovoljenja. Če lahko meditiramo na lastno smrt, bržkone iz nad-osebnega vidika tudi na lastni pogreb in poslušamo, kaj drugi o nas govorijo.    

Smrt spada v Adamov rod po svetopisemskih zgodbah, da sta Adam in Eva jedla jabolko z drevesa spoznanja in da je Kajn ubil brata Adama. Obakrat gre za krivdo in kazen. Odtod izhaja tudi teza neizogibnosti trpljenja. Pri zagovoru neizogibnosti trpljenja je treba paziti, da ne zapademo v sadomazohizem. Zakaj je prvo ime smrti  (naravni) 'zakon'? vsi smo eno tako da dobimo novo telo in nov duh. To ni padec nazaj v amorfno stanje, povratek v prvotno harmonično stanje miru in sožitja ter enega za vse. Božja milost se zgodi brez vzroka in razloga.          
Poglejmo XII. postajo križevega pota, ko Jezus umre na križu 'brez krivde kriv'. Križ je za nas drevo življenja. Tyson (2023, 33) navaja o njem pesnitev Yoyca Kilmerja, ki sem jo prepesnil.  Drevo, ki dan in noč gleda v nebo, s svojim vejevjem Boga časti, spomladi taščice gosti, pozimi se s snegom obloži in včasih z dežnimi kapljami zaspi. Na takšno 'prostovoljno' smrt je bil pripravljen. Tudi Shakespearov Hamlet pravi 'biti pripravljen, to je vse'. Ko pride ura, nas položijo v grob kot v drugo zibko. To drugo zibko, ki je smrt, moramo vse svoje življenje pričakovati v notranjem miru in potrpežljivem premišljevanju. Zato je treba  danes polno živeti. Če uresničujemo božjo voljo in živimo le za danes in pri tem pozabljamo na včeraj in se ne obremenjujemo z jutri, lahko v miru pričakujemo zadnje srečanje, dan in uro, za katerega ve le Gospod. Upam, da kar najbolje izkoriščam čas, ki mi je podarjen. Skušam ljubiti v vsej polnosti in odgovornosti, kot da bi bilo vse odvisno od mene. Zavedam se, da bo moja molitev spodbudila tudi druge. »Samo ljubezen nas napravi nepremagljive,« je nekoč rekel Janez Pavel II. Molimo – 'Gospod pokaži mi svojo zmago v meni'. Sijoča Ljubezen, proti kateri sem namenjen in jo že zdaj okušam, mi omogoča, da tukaj živim v takšnem veselju, ki mi ga ne more nihče odvzeti. Ta dinamičnost lahko razsvetli vse, ki jih srečujemo in ki v noči iščejo smisel svojega obstoja. Vsak dan prosimo za milost, da bi mogli dobro živeti svojih 24 ur. To je smisel čudovite prošnje v molitvi očenaša: »Daj nam danes naš vsakdanji kruh.« Proti zlu se borimo s sočutjem, s sovraštvom ga še krepimo. Veliko je nasvetov, kako naj upoštevamo svoj intuitivni glas.  
 
O duhu razmišljamo zaradi odnosa med smrtjo in nesmrtnostjo. Pomembno je, da sebi in drugim želimo najboljše, ker s tem vsem omogočamo višji start. Čaščenje omogoča  več ljubezni in sočutja. Stalno smo v dilemi ali izbrati dvom in strah ali modrost drevesa življenja, vice ali raj. Blizu Škofove so še Zukav, Bradden,… Adamov rod je rod krivde in sramu. Videti je, da ga sodobni politiki skušajo prikriti z idejo 'vse je dovoljeno'. 'Oblast je vsem razumljiva beseda'. Vojna je zaradi dobičkov v interesu kapitala. Velesile med seboj tekmujejo. Megalo manija slabega vodi k odvečnosti človeka.  To, kar je pri človeku veččutnost je v politiki pluralizem demokratičnih interesov. A v krizi je prav medsebojno pogovarjanje javnega artikuliranja, kar naj bi bilo v značilno tudi za Asagiollijeve podosebnosti znotraj nas. Znotraj duševne luči vidimo ideje in možne rešitve. Glede na dobičke, bo svet prej propadel kot kapitalizem. Skušnjava je uvod v negativno izkušnjo. Razvijanje duhovnega partnerstva je vzajemno, tako da drug drugemu odpiramo prostor. Naučiti se je treba vlog ljubezni. Vsaka velika duša je sposobna ustvarjati oz. preoblikovati celoto. Samo človeška vrsta ima sposobnosti individualnih duš, kar je izziv ustvarjalnosti. Zukav meni, da obstaja veliko življenj na tujih planetih in galaksijah. Verjetno nas omejuje naša petčutnost, da ga ne odkrije mo. Sem posameznik in obenem eno z vsem, kar je. Nismo se vprašali, kaj pomeni obstoj duše v vsakdanjih izkušnjah (Zukav, 2020). Kaj terja duša za svoje zdravje? Terja spoštovanje božjih zašpovedi in naravnih zakonov. Osrednji predmet duhovne psihologije je razumevanje funkcij naše intuicije. Kakšne posledice imajo negativno sti za dušo? Duša ne more prenašati nasilja, neodpuščanja, laži. Ne prepoznavam svojega mnogočutnega zaznavanja. Ne prepoznavam svojega mnogočutnega zaznavanja. Zukavu manjka opredelitev duše, ki je udeležena v Bogu in skušaj z njim opravlja delo Svete trojice (Cantalamessa, 2007, 24). 

Z metodo hevristike nenehno razkrivamo še neodkrite dele naše duše. Zukav pravi, da je to obdobje še pred nami. Sam do določene meje izpolnjuje to vrzel.  Daje nam navodila, kako prepoznavati razlike med našo egocentrično osebnostjo in dušo. Po reakcijah telesa ugotovimo, ali smo se prav odločili v skladu z njo. Če se nismo, telo po daljšem času zboli. Upoštevanje glasov duše je neke vrste moralni imperativ. Dva človeka nimata enako stare duše. Zato so posledice različne. Psihologija je nadomestila izraz duša s psiho in je bistveno ne proučuje. Smiselno se je zavedati vodstva višjega jaza. Čim bolj bomo razsvetljeni, tem bolj bomo izbirali drugačne izzive. Odločali se bomo za učenje modrosti. Vemo, da osebni odnosi sprožajo tudi neosebne posledice. 
Verjetno bi precej pomagal sebi in Tončki, če bi mislil samo pozitivno, kot je bil program neke kasete. Še vedno za to ni prepozno. Če se potegujemo za ljubezen, skromnost in sočutje, smo na poti svoje duše. Moč je energija namenov duše. Treba je zaupati v božjo pomoč, da nismo preveč zaskrbljeni in izgubljamo energijo zaradi morebitnih zunanjih okoliščin. Kdor zaupa povsod vidi popolnost božje roke. Ljubezen je sila duše, ki prinese mir, varnost,... moliti, da privabimo zavestno luč, prositi za pomoč, verjeti. V svoji avtentični moči se naravnamo na stanje, v katerem je človeštvo danes. Že Adorno je poznal nezrelost avtokratiz ma oz. egocentrizma, megalomanije.  Zato vedno izberimo najbolj pozitivno vedenje, tako da naravnamo svojo osebnost na namere svoje duše. Če postanimo telo v duši, da dosežemo duhovno zrelost (Zukav, 2020), bomo na koncu vsi zadovoljni. Zukav prepoznava duhovnost v zavestno ljubečih odnosih. Intuicija prinaša navdih, je nenaden odgovor na vprašanje, je pomen sredi zmede, je svetloba, ki posije v temo, je prisotnost božanskega. V tem smislu razumem mnogočutne uvide v sanjah. Za mnogočutne so osnovni vir odločanja. Čeprav sem se hotel vrsto let odločati racionalno, se mi zdi intuitiven način privlačen.  Nikoli nisem svojih strahov želel in mogel spremeniti v ljubezen. Če bi si hotel zapomniti svoje sanje, bi si jih moral zapisovati. Nekaj časa sem to že počel, a sem prehitro opustil. Zato ne vem, v čem imam že mnogočutne zaznave. Zukav ceni duhovno partnerstvo nad zakonsko zvezo. Meni, da ta propade, če ni duhovno ljubeča. Seveda Lahko postane mrtva od znotraj brez formalne ločitve. 

Čustveno nasilje seveda ni omejeno samo na čustvo jeze, temveč se lahko kaže v številnih 'preoblekah'. Nekatere od teh 'preoblek' so videti povsem nenasilne, čeprav v resnici to ne drži. Poglejmo si nekaj bolj ali manj znanih načinov izvajanja čustvenega nasilja. 

Če ne prerežemo vezi, ki nas omejujejo, smo pod vplivom negativnih energij adrenalina nasilni, ljubosumni. Takrat svojega partnerja dvojno prizadenemo. Prvič, z odkritim izražanjem nezaupanja, drugič, z omejevanjem svobode gibanja in druženja s prijatelji ali sodelavci nasprotnega spola. Ignoranca, 'kuhanje mule'. užaljenost itd. delujejo nasilno, ker gre včasih za podtalno in včasih zelo grobo čustveno izsiljevanje in v njih skušamo vzbuditi občutek krivde, občutek da niso dovolj dobri ali samo zato, da dokažemo svoj prav, da jih kaznujemo ali da se jim maščujemo  za besede in dejanja, s katerimi so nas prizadeli. 

Duševno življenje je očitno podlaga duhovnega. Kot Coué je tudi on prepričan, da naj posameznik izbira najboljše, sicer se bo moral učiti na način poskusov in zmot, kar bo precej ovinkasto. Zato so naše duše na različnih razvojnih stopnjah. O tem sem se tudi že sam prepričal. Zato 'prepire' takoj opustim, ker ni kaj dokazovati duši, ki tega ne prenese. Jasno je, da kompromise lahko sklepa močnejša stranka.   To, kar je na vzhodu karma, je na zahodu zlato pravilo. Sem kdaj videl svojo partnerko v duhovni luči? Ker mi zmanjka prijaznih besed, sem odvisen od njenih medicinskih razprav. Spoštovanje šteje Zukav že k sveti razsežnosti, zato menim, da gre pri meni le za korektnost. Spoznavam, da sem še nizko v duhovnem razvoju. Sočutje do mame in očeta gojim šele posthumno, ker tudi sebe nisem večstransko poslušal. .  Pot do duhovne rasti vodi skozi naše srce, kar je povedal že Goethe.  Res zadnje čase moliva za medsebojno harmonijo. Potovanja, ki jih nisem doživljal srčno, so postala nepomembna.    

Na koncu knjige je Zukav (2020) dodal priročnik s 16imi poglavji, kjer z nami dela vaje. Večini ustrezajo odgovori, ki jih je avtor podal že v glavnem delu. Želi še naše intuitivne odgovore, na katere počakamo v meditaciji. Na posebnih internetnih linijah nam posreduje še dodatno gradivo verjetno zato, da bomo primerjali svoja izkustva z drugimi. Sprašuje nas ali delujemo iz ljubezni ali iz strahu, ali s pozicije notranje ali  zunanje moči. Samoevalvacija po osebnem dnevniku pomeni boljšo zavestno samokontrolo. Zukav vse sočutne lastnosti pripisuje vesolju, ne Bogu in verjame v budistično reinkarnacijo in ne v krščansko odrešitev duš.  
 Lovrecova (2023) aktualizira Zelandovo metodo transurfinga na lahkoten, zabaven način.  Zeland je s svojim transurfingom fasciniral svetovno javnost s svojim pristopom lahkotnega uresničevanja svojih želja. O tem, kako raznolik je v resnici svet ljudi, zna Zeland (2019) slikovito razložiti na primerih iz življenja. npr. ženska, ki sovraži alkoholike, tem bolj jih v življenju srečuje. Zeland je prepričan, da je temu tako zato, ker je tisto, ’kar nas draži, nenehno navzoče v naših mislih’. In ko začne delovati še polarizacija zaradi presežnega potenciala, je materializacija ’problema’ v našem življenju popolna. Z zlom ne moremo premagati zla in s sovraštvom sovraštva. V seriji o Sulejmanu Veličastnem vidimo, kako so protagonisti zaciklani v sovražne povračilne petlje in tako drug drugemu kratijo življenje. 
Lovrecova je po dolgem času prva, ki ga v tem podpira. Lovrecova svojo uglašenost s samo seboj in s svetom usmerja k sočutju in sozvenenju. Po vsem prebranem menim, da transurfing ne prinaša ničesar bistveno novega. V svetu prividov je le praznina to, kar želi duša (Rumi). Rumi tudi piše, da se tisto, kar izgubimo, vrne v drugi obliki. V Pregovorih piše, da je modrost drevo življenja. Modrost pa je spremeniti, kar se da spremeniti in sprejeti, česar ne moremo spremeniti. Odvisnost pogojuje polarizacije in z njimi ločnice. Brezpogojna ljubezen ne pozna podrejenosti. Nesrečniki so prav umetniki s problematičnimi odnosi. Dajejo nam negativne zglede, kako ne živeti. Toksični odnosi nam znižujejo raven energije. vampirsko plenjenje in predajanje energije je razlog, da pari ostajajo skupaj. 
Po Zelandu namera ne pozna odvečnega potenciala, ker se vsa energija udejanji v rezultatu. Vse teži k ravnovesju. V hebrejščini abrakadabra pomeni 'ustvarjam z besedo'. Bolje je hiteti počasi kot pa stati na mestu.  Načrt namere se manifestira v rezultatu. Pri zunanji nameri se združita duša in razum in nam pridejo stvari same nasproti. Struktura mita se v vseh kulturah ponavlja (Barth). Skrbimo za zunanjo čistočo, ne pa za miselne vzorce. Feng – veter, šuj je voda. Oba sta potrebna za razvoj.  Kar ne uspeva, je treba opustiti, sicer imamo v izobilju prav tega, česar ne maramo (Kojc, Zeland).  Presekajmo Gordijski vozel. Marsikdo ima veliko denarja, a ne zna ljubiti.  Če sklenemo: afirmacije potrebne za spodbujanje določene dejavnosti, pri kateri je treba vztrajati, če v njej želimo uspeti, negacije pa tedaj, ko je treba z njimi prekiniti, ker so postale že preveč neproduktivne in brezperspektivne, da bi uspeli.    

Kunčeva zelo široko zastavi vprašanje osebnostne rasti v naši družbi. Izhaja iz univerzalnih, zlatih pravil. V 4. delu Kunc (2023) predstavi naslednje vrednote, ki se ujemajo z zakonitost mi življenja: svoboda, navdih, ustvarjalnost, podprtost, usposobljenost, uveljavljenost, spoštovanje, varnost in neodvisnost. 

Za 22. rojstni dan je dobila Ljubica od očka 'vse lepote sveta'. Po njenem 25. dnevu pa sva se spoznala že midva. Previharila sva viharje. Prebral sem knjigo Velika ljubezen, ki čim dlje traja, večja je.  Sanjam, kakor da so moje sanje resničnost. Ne vem več, kaj je resnica in kaj so sanje. So sanje, ki me varujejo pred nočjo, ker so navdih neba. Sanjam čudovite lucidne sanje o življenju in smrti, o smehu in solzah, o dobrem in zlu in o vsem, ki postane enako pod soncem, te sanje so vse moje lepote tega sveta. Zaradi Jezusovega misterija na Golgoti, postanemo nesmrtni, ko umremo. Središče sveta ne bi smel biti naš površinski jaz, ampak višji, notranji. Vendar pa običajnega jaza ne smemo obiti. Tisti, ki se razdajajo za druge, zgodaj umrejo. 

Brown (2005) je napisal priročnik za vaje zavedanja sedanjega trenutka. Proces prisotnosti 'zdaj in tukaj stremi k spoznavanju samega sebe. Že Heidegger je bit poimenoval s prisotnost jo. Brown je iz te postavke izpeljal sistem 28 dnevnih vaj. Proces prisotnosti je  razdelil v deset zaporednih poglavij. To potovanje temelji na dihalni vaji zavestnega zveznega dihanja. Skozi vaje uzavestimo čustvena bremena in zasvojenosti še iz zgodnjega otroštva nas odvračajo od življenja v sedanjem trenutku. Med procesom se naučimo tehnik in dobimo orodja potrebnih zaznav, da preusmerimo pozornost od pasti časovno usmerjenega načina razmišljanja. Tako Michael Brown metodično podgrajuje Tolleja in Lubichovo.

Botton (2022) združuje v istem soslednem toku naracije roman in esej.  Naracija zgodb teče v običajnem tisku, povzetki idej pa kurzivu, ki ga je mogoče brati neodvisno od pripovedi. Kot življenje ima tudi partnerska ljubezen dvige in padce, ki so normalni, če jih razumemo in postanejo toksično pogubni, če se podredimo njihovim razdiralnim učinkom. Vse ljubezni so večne in se jih da prevesti v osnovno brezpogojno obliko. Napačno je priviligirati samo prvo, romantično obliko, ki jo imajo nekateri za norost, zaslepljenost itd. Po ljubezni do modrosti je vsak človek filozof, vendar pa ima tudi vsaka ljubezen svojo modrost. Niso redki primeri, da se tudi filozofi ukvarjajo s partnersko ljubeznijo.   
Pravičnost je težko dosegljiva. Je res bolje da 10 krivih pobegne kot da trpi eden po nedolž nem? (Blackstone). To stališče je povod za Tyssonovo  razpravo o študiju prava. Na koncu vendarle pristane na to, da smo edinstveni na svetu, ker je od tisočerih možnosti našega ne-bivanja vendarle začasno zmagala bivajočnost določenih posameznikov zdaj in tukaj. V filmu 'Še vedno te ljubim' se pokaže, kako se ljubezenski odnos z Melisso, ki se je prekinil z njeno smrtjo zaradi raka, nadaljuje z drugo mladenko Adrijano, ki mu je sporočila, da se je Melisina zgodba dotaknila.  Z molitvami in operacijskimi posegi zdravnikov sta naredila vse, kar je bilo v njuni moči. Božja volja je bila drugačna kljub temu, da sta oba občudovala nočno nebo. 

Shetty (2020) se loti prehoda od aktivnega h kontemplativnemu življenju precej natančno. Vodi nas od osvobajanja od zunanjih, večinoma negativnih in neurejenih vplivov do osebne rasti in do dajanja. Pri vsaki dejavnosti imamo koga za zgled. Hindujski menihi za zgled jemljejo starodavne Vede. Meniški um je veliko bolj osredotočen na cilj miru, zahodni pa je vznemirjen in zmeden. Pri NLP smo prakticirali filtre, da smo prišli do sebe. Najprej sem se družil s tistimi, ki vedo več, da bi to prinesel tistim, ki vedo manj. Nudita je radost, ki jo občutimo ob sreči drugih. S svojim čistim srcem osrečujemo srca drugih. Sanskrtska beseda 'ksana' pomeni odpuščanje sebi in drugim.  Na najvišji stopnji 'satva', da osebi, ki nas je ranila. Želimo vse dobro. Na Vzhodu trenirajo nenavezanost, kar vodi do stoične apatije. Z enakomernim dihanjem najdemo uravnoteženost telesa in duha. 

Shetty (2020) nas uči tega, kar še nismo izvedeli iz drugih knjig. Že v Bhagavadgiti piše, ds je bolje živeti nepopolno v svoji koži kot popolno koži nekoga drugega. Prizna 4 osnovne motive kot so 1. strah, 2. želja, 3. disciplina oz. moralna dolžnost in 4. ljubezen. Strah je dvorezen. Je pozitiven, če znamo prebrati njegova opozorila. Nekaterim to blokira razvoj. Shetty pozna celo hierarhijo strahov od površinskega do najglobljega  strahu pred strahom. Nekateri menihi se učijo verzov na pamet, drugi pa tudi želijo spoznati,  kako se učijo. Uspeh in notranja sreča kot plod namena in smisla  zanj nista povezana.  Prek zakaj-ev pride do osnovnega duhovnega namena – dharme. Sodobna znanost potrjuje pozitivne učinke pranajame npr. za zdravje srca in ožilja. Večji del komunikacije je nebeseden. Kot drugi  duhovedniki in psihoterapevti tudi on potuje od negativnega k pozitivnemu mišljenju. Ta način zagovarja tudi NLP. V filozofiji je malo pretežno negativne miselnosti. Te zadevajo skepticizem, nihilizem. Namesto na naše pomanjkljivosti se je treba fokusirati na prednosti.  Yama je sanskrtski izraz za samoobvladovanje. Na zahodu poznamo jogo dihanja-pranayama.   
Shetty pravi, da imajo kraji energijo, čas pa ima spomin. Kako to razumem? Ko okolja prilagodimo določenim namenom, prikličemo z njimi tudi ustrezno organizirano energijo in ko vsak dan treniramo iste dejavnosti, se k njim zavežemo in se jih spomnimo in domislimo, kako jih početi čim bolje. Menihi vse skušajo početi poglobljeno, kar pa pomeni, da delajo dlje časa. Menim, da postanejo ustvarjalni. Obratno pa si z negativnimi predvidevanji v stilu 'kaj če nakopljemo skrbi, strese. Hranimo se s tem, kar mislimo, beremo in delamo. To je tudi v mojih e-knjižnih zapisih.  
Zavedajmo se različnih glasov v sebi. Potem izločimo nebistvene. Kočijaž – razum ohranja voz na pravi poti. Naših 5 čutov predstavlja konje, ki ne smejo iti po svoje. Čas lovimo in najdemo z zgodnejšim vstajanjem. Vizualizirajmo, kako se zahvaljujemo za današnji dan in kako bomo preživeli jutrišnjega, če dan ne bo ravno takšen, dejstva uskladimo z vizijo. Razsvetljeni smo, ko spremenimo notranji vidik istih zunanjih opravil. Rutine ne smemo opravljati enolično. Nimamo tako slabega spomina kot imamo slabo pozornost. Shetty in Brown nas učita procesa prisotnosti. Ugotovimo, na katerih krajih delujemo na najvišjih ravneh. Vsaka dejavnost postane v svetlobi zavedanja sveta. Kalisada – sanskrtski pisatelj je ugotovil – 'včerajšnji dan je le spomin, jutrišnji je le vizija. Dobro preživet današnji dan spremeni včerajšnjega v radostne sanje in jutrišnjega v vizijo upanja'. Bistveno je spoznati koristi neselektivne prisotnosti! Ko začnemo ceniti svoj poraz, ga povežemo z uspehom. Ko sem preigral izgubljeno partijo, sem večinoma našel boljšo potezo od tiste napačne, ki je vodila v poraz. Ego ni vedno pripravljen priznati svojih šibkosti. Sidro ponižnosti nas prizemlji, da se ne počutimo kot žrtve. Včasih je poudarek na količini, ker sem se dlje časa trudil, drugič na kakovosti, ne gre pa le za to, da delam drugače. Duhovedniki, ki nam predpisujejo programe vaj, nam pomagajo pri doseganju vedno boljšega do določenega platoja učenja. V svetu višjega jaza oz. sebstva postanemo načelno brezgrešni. Vprašamo se npr. kako globoko smo prišli v meditaciji.         
Shetty je poln sočutja za naše sebične težave, ker ve, koliko let učenja je potrpel, da je dosegel sedanjo stopnjo duhovnosti. Kadar sam naleti na podobno težavo, se spomni starih naukov. Tako postanejo njegove sedanje službene dejavnosti prav tako pomembne kot so bile tiste v indijskem ašramu. Tako lahko postopam tudi sam. Moje dejavnosti v upokojitvi  lahko prav tako posvetim kot sem tedanje. Ponižnost nam je potrebna, da se zavedamo sedanjih neuspe hov in jih z vizualizacijo dvignimo na raven uspehov v okviru zdrave samopodobe. Njene značilnosti so – filtriranje besed, primerjanje s seboj, uči se od drugih, počuti se v redu kljub ranjenosti, ker spoštujemo sebe in druge. Obrnimo se na svojega vzornika – vodnika.    
Podjed definira izoliranega človeka ki je brez pristnih osebnih stikov z drugimi. Njegova inteligenca se je zlila z umetno. Edini način je odklop. Napisal je knjigo (2024) Krizolacija,  ki pomeni krizna izolacija.  Evargij Pontski –'napuh je vzrok največjih padcev duše'. In tega napuha je v svetu kar precej. 
Vsak človek se rodi z nekakšno stopnjujočo se svetlobo v sebi. Lahko rečemo, da gre za moč višje zavesti, ki nas s svojo modrostjo nauči razlikovati med koristnim in škodljivim; nauči nas intuitivno zaznavati razliko med vsem, kar je dobro in resnično oziroma kar je slabo in uničujoče. Ko nam uspe aktivirati moč, ki je pravzaprav prirojena, začnemo spoznavati čudovito resnico, da na vsem svetu ni sile, ki bi nam lahko škodila. Moč naše zavesti je bistveno močnejša od uničevalnih sil. Žarek svetlobe nekje v vesolju je del vse »vesoljne svetlobe. Da je svetloba večna in nerazdružljiva celota, se strinjajo antični filozofi, avtorji antičnih pripovedk, sodobni kvantni fiziki in tudi naša zdrava pamet.
Tudi Shetty nas ozdravlja travm in najglobljih strahov z dolgotrajno meditacijo in vizualiza cijo. Govori o changing history. Ko vizualiziramo kraj sreče, se umiri dihanje in bitje srca.  Na ta način se lahko sprostimo celo v kaosu. Vizualizacija je lahko ustaljena ali raziskujoča kot npr. lucidne sanje. Sami vodimo podrobnosti. S procesom hvaležnosti izboljšamo spanec. Pišemo pohvale, božanska občutja za darove Življenja. Na to se navezujeta tudi radost za brezpogojno ljubezen. V baru sem srečal resnično prijazno mladenko, ki nama je že na začetku in ob slovesu zaželela lep dan. Eksperimentiranje z mejami nas vodi dalje. Morda vedno bolje pomeni vedno globlje, ker duša nima meja. Osredotočamo se na to, kar imamo in ne na to, kar nam manjka. Tako zamenjamo miselnost revščine za miselnost bogastva. Sprejemati odločitve brez strahu, zavisti in pohlepa. Shetty nas navaja na hvaležnost za vse dosedanje dogodke. Sem opazil, da s hvaležnostjo in prijaznostjo krepimo tudi druge vrednote. Vse te lahko v meditaciji širimo na vse ljudi in ves svet, Če delec svetlobe prinesemo v katerokoli temačno okolje, bo le-to vsekakor postalo svetlejše. Vsak, še tako majhen žarek svetlobe pripomore k osvetljevanju temnega dela vesolja. Neverjetno! 
Obstaja 5 razvojnih stopenj osebnosti: 1. nazivi – vzeti, kar želiš, 2. dejanja – s trdim delom bom uspeh, cilj. 3. značaj – živeti  v sožitju, 4. ideje – najti pot do rešitve težav in 5. resnica – razsvetljen um v budizmu in drugih religijah. Shetty razlikuje tudi stopnje zaupanja od nevtralne, do podjetniške in brezpogojne. Razlikuje tudi stopnje odpuščanja – nevtralno, pogojno, preobrazbeno in brezpogojno, za vsako stopnjo daje tudi primere. 
Johnsonova se zavzema za lucidne ali zavestne sanje, ki nastopijo, ko med sanjanjem vemo, da sanjamo. Takrat prebudimo zavedanje v sanjah, ne da bi se dejansko prebudili. Če igraje in ustvarjalno komuniciramo s tehnikami lucidnega sanjanja, dvignemo svojo splošno lucidno zavest in povečamo možnosti za intuitivno razumevanje realnosti.

Johnsonova daje vaje za razvoj sposobnosti, da postanemo lucidni. V lucidnih sanjah lahko zavestno komuniciramo s fantastično ustvarjalnostjo svojega sanjavega uma. Svojo življenj sko izkušnjo lahko podaljšamo in obogatimo tako, da simboličnim zgodbam, ki se v spancu odvijajo dan za dnem, prinesemo lucidno zavedanje. Lucidni sanjalci poročajo o ustvarjanju novega planeta, o ljubljenju z nadvse želeno osebo, o prijateljstvu z živalmi, bajeslovnem letenju nad morjem in gorami, o preobrazbi v zmaja, orla, ali velikana in o prevzemanju nadnaravnih moči, različnih načinih umiranja …

Vprašanje, kako do lucidnosti v sanjah postane resno, ko dojamemo, kako bogato in vznemir ljivo je lucidno sanjanje. Johnsonova (2020) je izbrala izvirne vaje za lucidno sanjanje. Lucidne sanje nam odpirajo skrivnosten in zares čudovit svet, v katerem  ni nič skrivnostnega, ker je to normalen pojav! Dogaja se vsem, gre za to, da bi se tega zavedali in proces vodili. 
Tehnika MILD pomeni, da nas lahko kateri koli predmet ali dogodek podnevi spomni na to, da bomo imeli lucidne sanje.  Kaj nam pove dnevnik zapisanih sanj? Vnaprej si povejmo, da si sanje želimo zapomniti. Lahko si tudi naročimo, da se v sanjah zbudimo in potem nazaj zaspimo. Ustvarimo si lahko lastni sprožilec in potem lastne interpretacije. G. Tomaž me je navajal na spraševanje, kaj mi z njimi želi povedati Bog. Lahko si prikličemo v sen eksotične počitnice. Sanjsko telo je lahko naš zaveznik in naša prednost. spreminjamo  oblike. Hipnago ška stanja so lahko navdih zlasti če si že vnaprej zastavimo vprašanje in pričakujemo odgovor. Kekule je z njim ugotovil obliko formule benzena. Podnevi se lahko večkrat vprašamo, ali sanjamo.  Vem, da mi intenzivne sanje določajo vzdušje za večino dneva. Obredne sanje nas navajajo na oblikovanja namere (dharma). Shetty razlikuje med namenom - sankalpa in namero - dharma. Pri njej ne gre za trenutni sklep, ampak za poslanstvo pomoči drugim.  

Tako meniško kot sanjsko mišljenje sodita k divergentnemu mišljenju. Če nič drugega spremenimo način gledanja. Oba avtorja uporabljata vizualizacijo kot pripravo na določen dogodek. Pri Johnsonovi gre za sanjsko energijo s tesnim prepletanjem budnega – čuječega in sanjskega sveta. Nekatere obsojamo, da so sanjači še podnevi. A to je lahko pozitivno, ko si zastavimo ustrezne cilje. Lahko se spoprijateljimo s sanjskim tigrom. Tudi pri razvijanju lucidnih sanj je tako kot pri siceršnjem osebnostnem razvoju dobro imeti ob sebi kontrolno osebo za povratne informacije. Dobra odločitev je tudi imeti pri sebi knjige avtorjev, da nas občasno obveščajo, če smo  kaj pozabili in opustili. V sanjah pogosto rešujem kak problem. Pred spanjem je dobro preventivno meditirati, da umirimo um in telo.  Johnsonova razlikuje tudi tipe sanjavcev, tako da ne motimo kakovosti sproščujočega spanja. Uči nas prepoznavati naš svojstven tip sanjavca, da lahko vemo, kakšen tip sanj bomo imeli. Učimo se imeti daljše in bolj kakovostne sanje. Mir podnevi nam bo pogojeval mir ponoči. Doživimo božansko enost.  Na stopnjo lucidnosti lahko vplivamo s svojimi mislimi.  

Johnsonova nas uči tudi lucidnega transa in pisanja. Oba nudita presenetljive vpoglede v naše nezavedno. Razlika med sanjami in transom je po njenem naslednja: prve do ponoči, drugo pa je podnevi. Oba imata intuitivno podlago komunikacije z nezavednim. Procesa usmerimo v globoko zdravljenje. Z globokim dihanjem takoj osvežimo možgane. Okopajmo se v zlati svetlobni kopeli, ki se nahaja okrog nas. Sanjalo se mi je, da se osvobajam ščipalk okrog telesa. Preplavil me je čudovit občutek sproščenosti. V mislih vizualiziram polet na pariško letališče… Tako kot v sanjah tudi pri pisanju počasi in neprekinjeno vodimo proces. Lahko vodimo meditacijo za jasnost in lucidno namero. Lovimo notranje ravnotežje. V budnem stanju gojimo namero lucidnosti v sanjah. Med meditacijo si pripovedujemo afirmacije. Mantra ohm je lahko uvod v lucidno sanjanje. Prizori v sanjah niso odvisni od fizikalnih zakonitosti. 4 odnosi do lucidnih sanj so 1. pasivno opazovanje izvaja večina, 2. pasivno sodelovanje pomeni plavanje s tokom dogodkov, 3. občasni nadzor, da se vmešamo in čakamo na odziv, 4. doslednejši nadzor ni nikoli popoln. Letenje v sanjah bi se mi zdelo razburljivo. Že pred spanjem jih lahko vizualiziramo, da se bodo z večjo verjetnostjo pojavili nad sanjsko pokrajino. Ns ts način z večjo verjetnostjo pogojujemo nočne kreativne sanje, s katerimi se pogovarjamo.       

Vesolje je res veliko. Ne bomo verjeli, kako je prostrano, ogromno, da se ti pamet ustavi. Morda se nam zdi daleč do prve lekarne, za vesolje pa je to le malenkost. (Douglas Adams). Daje veliko priložnosti za sanjsko domišljijske izlete. V knjigi in filmu Štoparski vodnik po avtocestah galaksije (Douglas Adams) je na krovu vesoljske ladje tudi Marvin, robot z vgrajeno PČO (pravo človeško osebnostjo). Je depresiven in spravlja v slabo voljo tudi vse okrog sebe. Ima »možgane v velikosti planeta«, vendar ga uporabljajo za najpreprostejše naloge, kar ga še bolj zamori. S pomočjo ladijskega računalnika Edija, ki vse spravlja ob živce, najdejo bajeslovni planet Magratejo, kjer naj bi izdelovali planete. Tam odkrijejo, da je Zemlja nastala po naročilu miši in da so te tudi upravljale z njo.
Adamsova knjiga opisuje močan superračunalnik, zasnovan tako, da daje dokončen, popoln odgovor, ki bi v celoti razložil 'Boga, življenje, vesolje in vse ostalo.' Toda ta računalnik bo za to potreboval sedem milijonov in pol, in ko je računalnik končno dobil odgovor, so vsi že pozabili na vprašanje. Nihče se ni spomnil glavnega vprašanja, toda glavni odgovor, ki ga je računalnik predlagal, je bil naslednji: To je neverjetno! Prejel je tako čudovit odgovor, da sem moral izpeljati tekmovanje, da sem ugotovil, ali je mogoče zastavljati vprašanje zanj. Bilo je postavljenih veliko vprašanj, a končni zmagovalec je bil vprašanje, katerega glavni odgovor je bil, na koliko cest naj se človek spusti?'
Glede na metodično zaporedje - ljubim, obžalujem, odpuščam, se zahvaljujem je jasno, da Pinkovo obžalovanje le v takšnem kontekstu osvobaja. Za uporabo te metode je Marany (Vitale 204-13) napisal podrobnejši načrt. 

Botton splete zgodbo o Rabih in Kirsten, ki se zaljubita na delovnem mestu. Oba imata cca 30 let. Imela sta že prejšnje neuspele zveze. Poskušata doseči srečo v skupnem partnerstvu. S poroko začneta skupno življenje. Ko prideta otroka, postane njun zakon poln prepirov poleg lepih in srečnih trenutkov. Začutita, da tako ne bo šlo več naprej, zato obiščeta tudi psihotera pevtko. Ta jima pomaga razumevati drug drugega. Ugotavljata, kaj je zaupanje, prijateljstvo, povezanost, katera čustva so tista, ki jima onemogočajo dostojno komunikacijo in obnašanje, predvsem pa se naučita pokazati in pripovedovati o svojih težavah, ranljivosti, strahovih, jezi. Tok ljubezni je priporočeno brati pred (in med) zaljubljanjem, partnerstvom, poroko, otroki ... Se strinjam, da je lahko zgodba o Rahibu in Kirsten zgodba vsakega in vseh. Botton (2022) se kot pisec sam postavlja v vlogo psihoterapevta oz. psihiatra, ko s prefinjeno razlago njunih medosebnih odnosov, razumevanja ene in druge strani, strahov, dejanj, vsega izrečenega in neizrečenega oz. neizpovedanega, pričakovanj in razočaranj ob njiju modruje. Avtor na koncu uspe obe strani pomiriti z njunimi prednostmi in slabostmi, ne da bi se ločila. Pokaže pa, da z izkustvi prejšnjih zvez ne bi ničesar rešila, če bi še vedno vsak vztrajal pri svojem. Oba sta do neke meje ponotranjila nasvete psihoterapevtke.   
Romero je napisal posvetilo starostnikov pri 80. leti, h katerim sodim tudi sam. 
80 let ne pomeni konca, je etapa na poti, zavetje časa. 
Je konverzacija s samim seboj, srečanje v ritmu časa, 
je kot lekcija napisana v zvezek dneva.
Je ključ, ki odpira vsa vrata srca, 
Kamor se vpisujejo na prazno tablo
podobe tistih, ki ljubijo veliko. 

Vlasta Klakočer (2024) se astrološko sprašuje, kako sprejeti obije v sončevem letu 2024 s pomočjo Lune, sprašuje pa se tudi po Uglašenosti alkimijo božanskega obila.  Gre za sporočila naše duše. Sprejmimo naj podporo zvezd in zasvetimo, zacvetimo.     

Analogno mišljenje in delovanje predpostavlja, da smo si ljudje v čem podobni. In čim več je različnih podobnosti, večje učinke imamo. Odgovorimo si na vprašanje, 1. katera vrhovna kakovost predstavlja identiteto naše biti, 2. v kolikšnem odstotku, in 3. ali je pretežno pozitivna ali negativna. Odgovarjamo tudi za partnerko. Odnosi z drugim nas bodisi spodbujajo bodisi zavirajo. Po svoji svobodni volji se odločamo za pozitivne ali negativne učinke pa naj to velja za sočutje, manifestacijo, božanski red, ljubezen, komunikacija, resnica, moč, modrost. Pri vsaki postavki se je treba negativnemu polu odpovedati, če hočemo polno zaživeti.     

V svetu je precej negativizma, ki mu ne smemo nasedati. Antropolog Podjed piše o tehno-fevdalcih, ki dominirajo informatizacije po svetu. Ne smemo pristajati, da smo izolirani (lat. homo insultas), ampak se moramo vrniti v analogni svet, četudi je edina metoda odklop od digitalnih naprav. Gospodarji nam ponujajo prijazno srečo, da bi jim verjeli. Pomaga nam, da poznamo sebe bolje kot oni nas. Ljubeča prijaznost (metta) je med najstarejšimi vrednotami, ki pa je ne smemo instrumentalizirati kot to delajo danes. Menim, da jo je Ferrucci predstavil dovolj globoko, sicer ga ne bi komentiral Dalaj-lama. Učimo se do določenega platoja, zato del Kwickovih neskončnih potencialov ostane neizkoriščen. Če razširimo meje svojih omejitev je to veliko. S pretiravanji si nakopljemo več težav, če ne takoj, pa pozneje. Naše celice postanejo preutrujene.       
Neko noč sem sanjal o tem, da mi je nekdo preprečeval hribolazenje, ko pa sem dobil dovoljenje sem bil srečen. Ponoči sem sanjal, da so tudi države kaznovane, če storijo kaj narobe. Naslednjo noč sem sanjal o tem, koliko lahko skrajšam filmsko pripoved, da bo še tekla
Kruha in iger oz. cirkusa (lat. Panem et circenses) je Juvenalova krilatica že iz 2. stoletja. Vladarji naj bi dali ljudstvu čim več kruha in zabave, med katere je tedaj sodil cirkus v smislu okroglih hipodromov za tekmovanje konjskih vpreg. Mi pa smo ga prevedli bolj splošno kot 'igre'. Danes imamo veliko 'političnega cirkusa' – neodgovornih iger političnih obljub sicer pa vojnih groženj in širjenja vojnih žarišč. Ne vemo kakšen namen ima ta kamen, celotno vesolje in vendar se zdi vse nesmiselno, če ga nima. Enako jezikovno igro bi ponovili pri vprašanju zavesti. Cirus je komedija zmešnjav, ki kažejo na to, da je treba 'biti malo nor' da si normalen. 
Žerdin meni, da je umetna inteligenca že 4. kandidatka za uničenje človeštva in to na način Podjedove krizolacije kot da 'lahko izbiramo le med zlom in še večjim zlom' (Križnar). Proces pristnosti je proces pristnosti v neomejeni božanskosti. Je breztemeljno heideggerjanski in vendar globoko pod njim do prvotnega jezika sanskrta, pravira. Človek je gostišče za vse (ne)ljube goste. Z vsemi se soočamo v svojem sebstvu, duši, ki je skriti zakonodajalec. Ta nas kaznuje, če ga ne upoštevamo. Poskusi revolucije so bili od spodaj na filozofski in praktični ravni. lahko rečemo, da so se izjalovili tudi po F. Prešernu – ne vedel bi, kako se v strup sprevrača vse, kar srce si sladkega obeta. Zato se tudi Blochu zdi najpomembneje 'ohraniti upanje'. Dodajmo še  kontekst vere in ljubezni, ker je to božje trojstvo. Ni filozofske predpos tavke, ki v nadaljnjem diskurzu ne bi vodila v paradoks. Absolutne resnice ni mogoče razlagati zgolj logično diskurzivno, ne da bi vanjo verjeli. Kako vstati iz vsakdanjega mrtvila? 
Vsi duhovedniki nam kažejo, kako se znebiti preteklih travm. S tem pokažejo, kako smo lahko bolj odporni do novih, ker si privzgojimo nekakšno stoično držo, ne da bi jo tako imenovali. Brown želi podobno kot Walsch, vendar pa bolj sistematično in opremljeno z vajami, božansko stanje procesa. Johnsonova izvaja lucidno duhovnost, pri čemer presegamo nočne more, če se pojavijo, ker smo na varni strani. S pomočjo sanj je pisala svojo knjigo. Sam še nisem na tej stopnji. Sem pa tudi v sanjah reševal šahovske probleme, kadar sem ga čez dan veliko proučeval. Knjiga je dolg zavesten odziv, dokument časa, vpogled v prihod nost. Globalno politično postaja mir prazna beseda, nikakor pa to ne sme postati medosebno. V procesu preobrazbe smo že, ko doživljamo vsak trenutek in vse skupaj. V ozadju Tollejeve, Lubichove in Brownove prakse prisotnosti je neeksplicirana teorija časa. Ne vemo, kako trenutki prehajajo eden v drugega, dokler sami tako ne delamo v smislu flowa – toka. Paradoks je v tem, da smo najbolj v času, kadar najmanj mislimo nanj oz. ko nam ni dolgčas. Ko vse podrobnosti izginejo, smo eno. Povezo vanje je dejanje samopodpore in božje pomoči. Vodi k celostni metodi. Tudi sam sem se soočil s tremi možnimi odpori; 1. je prenaporno ali predolgo, 2. se nič ne dogaja, 3. se že dobro počutim.  Zato predlaga vztrajnost. Šele tedaj 'izbiramo med boljšim in še boljšim' (Coue). Dogajanje je procesno, če ne stremimo k vedno boljšemu, se dogaja vedno slabše. Seveda pa je 'vedno bolje' lahko izgovor za vedno slabše. Johnsonova je edina, ki našo dnevno zasanjanost vrednoti pozitivno, vendar ne samo po sebi, ampak vodeno po njenih posebnih vajah. Če želimo spremeniti stanje, moramo spremeniti občutke, ki imajo nezavedno podlago. 10 tednov porabimo za ozaveščanje in postopno spreminjanje pogleda.      
Neustrezno spremljanje je kaotično, ne doseže organske plasti. Pozornost oz. poslušanje svojih vtisov je prvi korak k povezovanju bremene čih čustev iz prvih let življenja (str. 93). Uvid nam sporoči, kaj potrebujemo, ker z njim občutimo, kaj je res. Prisotnost je kot opazovalec izkustev. Po Brownu prisotnost 1. ne pozna ovir, 2. želi nam najboljše, 3. je v nas in vseh drugih bitjih, 4. ne posreduje. Njen način učenja je predanost - surrending. (str. 109) Zna povezati blokade in jih tako odpravlja. Pustimo ji, da želeno napravi sama. Izkustvo celotne prisotnosti vadimo preko zveznega dihanja.  
Brown natančno pokaže, kako osvojimo kontemplativno držo z razdelitvijo vaj na 10 tednov. 
1.	teden – zvezno dihanje naj traja vsaj15 minut, da trajneje pogojuje kontinuum trenutkov.
2.	teden – prepoznavanje odsevov in projekcij - vtisov kot glasnikov
3.	teden – odločim se za zavesten odziv - sprejemanje uvida
4.	teden – brezpogojno čutenje povezuje
5.	teden – nedolžen sem kot otrok - povezovanje travm iz otroštva
6.	teden – povezovanje obremenjujočih čustev
7.	teden – sprejetje telesne prisotnosti – počutim se varnega
8.	teden – mir je začutena vibracija odpuščanja – odpuščam si
9.	teden – povezovanje nezavedne ljubezni – 'brezpogojno se ljubim'
10.	teden – zavesten vstop v poenoteno polje – spoštujem to, kar sem. 
Poenoteno izkustvo ima različna imena – jasnovidnost, prenos misli, intuicija, empatija, telepatija.  
10 tednov traja, da nezavedno postane zavedno. Kakršen odnos imamo do sebe, imamo tudi do drugih. Prisotnost se javlja predvsem z uvidom, intuicijo, ki nam ob pravem času sporoči to, kar potrebujemo in občutimo kot resnično. Ad 3. kdaj sem že nekaj podobnega doživel. Odkrivajmo hierarhijo strahov kot vzrokov. dopuščam povezovanje – zdravljenje z ljubeznijo. 
Različni avtorji predlagajo različne dolžine vaj za vstop v dušo-duha. Brown razdeli vaje na 10 tednov, Linnova na 4 tedne. Zukav nas še v dodatku praktično vodi po svojih poglavjih. Shyn nam v vsakem poglavju prepleta teorijo s prakso. Vse to vodi do cilja. Vsi pa predpostav ljajo, da že v bistvu smo to, česar se učimo npr. meniškega mišljenja. Pomembno je, da vsaj en sistem dosledno opravimo in se tako poenotimo brez travm v domeni duše-duha oz. srca.       
William Blake nas navaja na umetnost povezovanja: »Videti svet v peščenem zrnu in nebo v divji roži, držati neskončnost v dlani in večnost v eni sami uri ... Verjeli naj bi v laž, da vidimo z očesom, ne skoz njega, ki je bilo rojeno in je umrlo v temi, ko je duša spala v žarkih luči.«
Iz tega intervjuja je sicer jasno, da gre za socialno noto filozofije v njenem pomenu za druge. Ni pa jasno, kje preide akademska  filozofija, ki vključuje vso zgodovino filozofije, v praktično življenjsko filozofijo. Tisti, ki smo nekoč študirali teoretično filozofijo, smo se premalo zavedali, da se filozofija začne 'od spodaj navzgor'.  Znano je, da ima človek takšno implicitno in eksplicitno filozofijo, kakršen je sam. Med tem, kar posameznik govori in tem, o čemer je prepričan, je lahko velika razlika.  V tretjem življenjskem obdobju bolj kot doslej spoznavam, da je življenjska filozofija pomembnejša od katerekoli uradne filozofije. 
Konec 80ih let je Ferraris skušal preseči Heideggerjevo in Gadamerjevo tradicijo v post strukturalizmu. Ponovno je premislil nasprotujoče razmerje med duhom in črko. Pogosto tako filozofi kot navadni ljudje prezirajo črko (pravila in omejitve, vzpostavljene z dokumenti in napisi različnih vrst) in postavljajo duha (tj. misel in voljo) nad njo. Priznavajo ustvarjalno svobodo duha. Za Ferrarisa je pa je črka v smislu norm in pravil pred duhom in ga celo utemelji. 

Ferraris je opustil hermenevtični relativizem in Derridejevo dekonstrukcijo, da bi sprejel obliko realističnega objektivizma. Zanj  sta »objektivnost in resničnost, ki ju radikalna hermenevtika obravnava kot načela nasilja in zlorabe, v resnici in prav zaradi nasprotja med duhom in črko edina zaščita pred samovoljo«. Ta sfera realnosti je neodvisna od interpretacij. Zunanji svet tako dobi primarni pomen . Ferrarisova 'kritična ontologija' prepoznava svet vsakdanjega življenja kot pogosto nepredirnega. Nepriznavanje tega načela izvira iz zmede med ontologijo (sfero bivanja) in epistemologijo (sfero znanja), ki jo kritično tematizira Ferraris, izhajajoč iz značaja nepopravljivosti zunanjega sveta. L. 2011 je Ferraris izdal  Manifest novega realizma.  

Priznava ontološko avtonomijo sfere družbenih objektov, kar mu omogoča popravek Derrida jeve teze, da ni zunanjega besedila. Po Searlu 'ni nič zunaj družbenega besedila.'  Najvpliv nejša ontologija družbene realnosti, ki jo je oblikoval ameriški filozof John Searle (1995), temelji na kolektivni intencionalnosti, ki naj bi poskrbela, da se določeni fizični objekti (npr. kos papirja) spremenijo v družbene objekte (npr. bankovec). Barry Smith (2003), je odkril perspektiva težave pri obračunavanju tako negativnih subjektov – kot so dolgovi, ki očitno nimajo fizične protipostavke kot novih, na videz neoprijemljivih družbenih objektov, ki jih ustvarja splet. 

Maurizio Ferraris (2005) je s svojo teorijo dokumentalnosti želel rešiti te probleme. Trdil je, da so družbeni objekti vedno posnetki družbenih dejanj. S tem upošteva tako negativne entitete kot virtualne entitete spleta, ki so sestavljene prav iz posnetkov, tako kot vsak drug družbeni objekt. Za teorijo dokumentalnosti je konstitutivno pravilo družbene realnosti 'objekt = vpisano dejanje', kjer je 'vpisano' enako 'zabeleženo'. To pomeni: družbeni objekt je rezultat družbenega dejanja (kot je vključevanje vsaj dveh ljudi). Zanj je značilna zabeleženost na nekem nosilcu, vključno z umom ljudi, ki sodelujejo pri dejanju (v primeru neformalna družbena dejanja, kot so obljube). Dokumentalnost, ki sta jo artikulirala Ferraris (2009) in Smith (2012) v teoriji dokumentnih dejanj, ima tri glavne razloge za zanimanje. 1.  lahko je pojasnil znatno rast dokumentov in snemalnih naprav v spletnem svetu, kar je dobro razlo ženo s predlaganim konstitutivnim zakonom družbene realnosti. 2. uspelo mu je razložiti, zakaj se lahko družbena realnost, čeprav zahteva prisotnost subjektov za izvajanje aktov, razvija neodvisno od njih in celo brez njihove vednosti (gospodarska recesija se lahko zgodi, tudi če se noben človeški subjekt tega ne zaveda). to). 3. namesto da bi bila družbena resničnost odvisna od delovanja kolektivne intencionalnosti – z naraščajočim družbenim konstruktivizmom (Searle 2010) – je dokumentalnost sposobna utemeljiti »novi realizem« (Ferraris, 2012), ki kontinentalni filozofiji pomaga izstopiti iz slepe ulice postmodernizma in se ponovno povezati z analitično filozofijo. 

Nekoč sem se kot študent filozofije čudil, koliko različnih pomenov vsebuje antični glagol 'legein'. Ta lahko pomeni brati, razbrati, prebrati, izbrati. zbrati. Vse to zbiranje znanja iz filozofije je bilo potrebno in smiselno, da sem lahko diplomiral in kasneje tudi predaval filozofijo, kar  me je osrečevalo. Manci pa je zbiranje 'moških in ženskih pisem' pomenilo dialoške stike s pomembnimi osebnostmi iz njenega obdobja. Z današnjega vidika  so ta pisma pomenila gradiva za posthumni spomin. 
Vsak je po malem nor, ker mora sprejemati svojo usodo, ne glede na to, kakšna je. Tudi danes gre za hvalnico norosti (po znamenitem spisu Roterdamskega). Beseda dementia je sprva pomenila norost. Tudi naslednje sanje kažejo, da malo norosti ne škoduje. Zelo sem vesel svojih nočnih sanj, ki so me opozorile na Gaunojevo opero Faust. Kot navideznemu klasičnemu vsevedcu mi je njeno sporočilo priskočilo na pomoč z Marjetkino svežo ljubez nijo ne glede na mojo strokovno podlago. V nedrih noči se dramijo jutranje zarje bleščeče, kdo jih bo dnevom krog čela ovil. Mislim, da prav dramska opera Faust dobro predstavlja razliko med nemočjo akademske modrosti pred življenjsko modrostjo naših spontanih izkušenj ljubezni.  

Brooks (2023) polemizira proti prepričanju, da smo zadovoljni le, če dobimo to, kar hočemo. Dejansko nas blizu temu skušajo privesti tudi duhovedni avtorji npr. Byrne, Peale, Murphy. Vsak težko prenaša zgodovinske in osebne poraze. Budizem uči nenavezanost na zunanji svet in odsvetuje primerjanja z drugimi. Tversky je ta fenomen imenoval odpor do izgube. Ker se staramo različno hitro nam ista tekaška steza ne zadostuje. Zavzema se za metodo odvzema nja in ne dodajanja. Na vzhodu se sprašujejo kaj je od določene skulpture treba odvzeti, da nastane harmoničen lik, pri nas pa, kaj je treba dodati. Nekateri se res šele ob bolezni naučimo osredotočiti na bistveno. Ko začnemo odvzemati od vsega, preskočimo s fluidne inteligence na kristalizirano. Voltaire ima enostaven načrt – obdeluj svoj vrt.  

Če posameznik občuti smisel, se ne čuti osamljenega, zapostavljenega, manjvrednega. Upam, da sem za silo odgovoril na vprašanje ničvrednosti življenja, ne da bi pisal o nihilizmu, narciz mu itd. Predstava biofilije je neuresničljiva pod obstoječimi sebičnimi pretenzijami. Vpraša nje je, kako uskladiti različne interese glede na to, da se nasprotujoče uskladi le na božanski ravni neodvisnosti oz. ravnodušnosti in kristalizirane inteligence. Brooks se zaveda, da ni lahko najti najgloblje povezave. Predvsem rabimo veliko ur meditacij in molitev. Najbolje je, da jih izvajamo vsak dan. Vseživljenjsko se učimo brezpogojno ljubiti, ker je očitno, da romantični mit 'duš dvojčic' ne zadostuje.  Potrebujemo tesne vezi z drugimi, da lahko presko čimo ns drugo raven oz. da aktiviramo svoje spomine. Brooks meni, da je prijateljstvo veščina, ki si jo pridobimo z vajo. Agape je ljubezen do božjega oz. božanskega. Običajno ne vemo, kako različne ljubezni prehajajo ena v drugo. Na ta način bi dosegli univerzalno sprejemljivost. 
          
Pojdi vase in spoznal boš notranje zaklade. Versko in duhovno dejavni ljudje so srečnejši kot tisti, ki to niso. Bach – namen glasbe je, da slavi Boga in poživlja dušo. Nikodem je našel Jezusa, znašel se je razpet med starimi in novimi nauki, Nikodem je poskrbel za Jezusovo truplo in ga je dal balzamirati. Nikodem je postal svetnik v katoliški in pravoslavni veri, Niko dem se je z Jezusom sestal ponoči. Kako svoje šibkosti preobrazimo v moč? Hrepenenje po duhovnem je vir moči. Pavel je ustanovitelj krščanstva, ki se širi 2000 let. Močan sem tedaj, ko sem slaboten (Kor, 12, 7-10). Kaj je bilo mišljeno s 'trnom'? ni jasno, ali je imel sv. Pavel stigme, migrene. Rimske oblasti so ga preganjale. Najbolj znani duhovnik s stigmami v 20. stol. je bil pater Pi. Znani nevrolog je skušal pojasniti Pavlove težave z verjetnostjo ponavlja joče epilepsije temporalnega možganskega režnja. Zato naj bi na poti v Damask začasno oslepel, spet drugič pa naj bi ga odneslo v raj. To je najbrž satanov trn v njegovem mesu. Hotel se je sledilcem pokazati takšen kot je - z napakami, 

»Najlepše, kar lahko izkusimo, je skrivnost. Ta je vir vse prave umetnosti in znanosti. Tisti, ki so mu čustva tuja, ki ni več zmožen čudenja in osuplosti, je implicitno mrtev – njegove oči so zaprte.« Albert Einstein. Skrivnost je izvor čudenja v čutenju, domišljiji, ustvarjalnosti. V sanjah lahko poizvedovalno preizkušamo, kako se lahko kdo čudi, doživlja svoj vrednotni svet, kako doživlja skrivnost. Življenje in svet sta nam podarjena, vendar pa ne kot absolutna razpolagalna pravica. O tem poteka zgodovinski spor že od izgona Adama in Eve iz raja. Kaj smemo storiti z darovi življenja in smrti. Kaj sprejeti in čemu se odpovedati?  
Crichley (2014) po Bronowskem navaja da je imaginacija skupni izvor znanosti – tehnike in umetnosti. Mi pa navajamo tudi religijo in filozofijo, ker je čudenje izvir ustvarjalne inspi racije. Ko  delavec spozna,  da  se  njegova presežnost ne izčrpa v industrijskem (poklic nem) delu, usmerja svojo energijo (še) k drugačnim ciljem, v katerih išče samorealizacijo v simbolnem. 
S simbolnimi reprezentacijami se človek uči oz. spoznava podobe sveta. Vprašanje je, koliko se domišljijske dejavnosti zavedamo, v koliki meri pa ostaja potopljena v nezavednem. Razlikujemo med sebičnimi fantazmami in altruistično oz. socialno imaginacijo. To je pred postavka nasvetov  vseh duhovednih avtorjev. Domišljija je s pomoč jo intuicije in izkušenj najstarejši in najnovejši identificiran izvor (ne)formalnega znanja. Lahko jo spodbujamo v družini, šoli in na delovnem mestu. Je lastnost duše, ki se manifestira v ustvarjalnih aktih, samooblikovanju, racionalnih pojmih, verovanjih, sanjami, sanjarijami, časom, metaforami, alegorijami… Izhajamo iz relacijske teorije prostora, časa, odnosov do sveta. Poudarjamo predvsem pozitivne strani domišljije, čeprav se ne moremo izogniti tudi negativnih.  
Z domišljijo aktualiziramo latentna stanja naše zavesti. Ustanavljamo, upodabljamo, ubesedu jemo. Domišljijo rabimo za iskanje smisla življenja. Omogoča večpredstavljivost in večpers pektivnost mišljenja, uporabo kompleksne oz. celovite metode reševanja problemov, kar pomeni fleksibilnost duha. Resnica potrebuje predstavljive pogoje možnosti proizvodnje, ker je sprejem predstave. Naša zgodovina je prisotna v dejstvih/dejanjih še preden ji damo pomen in smisel (Sinngebende Schicht pri Husserlu). 
Rutinska dela, reproduktivno učenje, ki vodi le do  repetitivnega znanja razvijanje, domišljijo ubijaho. Tudi pretirana raba interneta spodbuja le površinsko mišljenje in znanje, ki je količin sko, ni pa ustvarjalno in kakovostno. Učenci  potrebujejo ustvarjalno uporabno znanje. Ugotavljamo, da imamo danes ambivalenten odnos do domišljije, ki nas po eni strani vodi do 1. večperspektivnega gledanja na (socialno) realnost, po drugi strani pa nas tudi ločuje od nje, 2. novega vsebinskega in metodičnega znanja ali pa le do videza.    
Navežemo se na Aristotelov, stoični, Kantov, Heideggerjev in Bachelardov koncept domišljije v povezavi s poetičnimi podobami. Imaginacija (obraz, lik, gr. efdolon, eikon, lat. imago) je sicer že sama primarno znanje, vendar pa je dvosmerna. Kakor jo (pozitivno ali negativno) usmerjamo s pozornostjo, takšno (spo)znanje pridobivamo. Zavest o zavesti je meta-kognitiv na. Pri tem se učimo dosledno razlikovati med  egocentrično fantazmo lastnega užitka (zlu ločevanja) in altruistično imaginacijo, vodi k skupnemu dobremu. 

Lateralno mišljenje dopušča optimalno domišljijo z napakami, vertikalno pa le minimalno in ne dopušča napak. Božja domišljija je kot gloria dei neskončna, človeška je pa omejena. Razlikujemo med umetniško, znanstveno in versko domišljijo. Odnos med subjektom in objektom je odnos med reprezentantom in reprezentiranim.  

Ugotavljamo, da je glavni problem našega časa iztekajoči se čas. Glavni problem zmagoval cev je, kako doseči zmago nad samimi seboj in glavni problem komunikacije je, kako doseči najboljšo komunikacijo. Nekateri zgodovinarji se ne bi strinjali s trditvijo, da smo na višini vseh dosedanjih časov. Gotovo znamo čas najbolje razčlenjevati navzgor do brezčasne več nosti, navzdol do mikrosekund in vstran (lateralno) po različnih vrstah. Čas je že človek sam, ki se na različne načine časi - temporalizira. Čas je mera naše (ne)dejavnosti, obenem pa imamo tudi merila časa. Bistveno v stanju 'jaz sedaj' je razlikovanje med kairosom in kronosom, med srečnim in zgolj trajajočim, trpnim časom.     
Višji jaz, dušo, intuicijo lahko spoznavamo le veččutno, kar pomeni onkraj petih čutov. . Če se naučimo poslušati vse in vsakogar, smo deležni božanske modrosti. Zukav po 25ih letih to trdi prav tako upravičeno kot prej. To velja tudi za duhovne (mistične) prakse drugih 'mojst rov. Zato sem lahko navajal Hayevio, Linnovo, Virtuejevo itd. Koncept transformacijske šole je ostal v predalu. Še danes se ga ne omenja. Osebnostna transformacija je ostala presoji posa meznikov in nima širše javne podpore, kar pomeni, da je večini zunanja moč pomembnejša kot notranja. Kot je navajal Wilber je koncept holistične paradigme še vedno tako pomanjk ljiv, da ga lahko razumeti po starem t. j. partikularistično. Obstaja več teorij evolucije vesolja, vendar pa so vse bolj ali manj verjetne. Ni edino veljavna.  Ni direktnega prehoda med teorijami in praksami duha, razen pri tistih mojstrih prakse, ki sami teoretsko razlagajo svoje početje.  Obžalovanja nas vodijo na višjo raven, če so odpuščena. 

Bianchi je prepričan, da ob smrtni uri podoživimo vsa doživetja ljubezni, ker je vsaka vstajenj ska in je za vedno. Do smrti imamo dvoumen odnos, po eni strani jo zavračamo, po drugi strani pa ljubimo v smislu nekrofilije. Šestov (2001) je postavil Pascala pred Descartesa in druge ateistične mislece, ker ne zastopajo absolutne božje resnice. Kot je pokazal navsezadnje zmaga božji mir, ko se velesilam ne splača več zastopati imperialističnih interesov. Pretres ljivo opisuje svoje srečanje z Edmundom Husserlom. Z njim je ohranjal prijateljstvo kljub temu, da se z njim ni strinjal v vsem. To je podobno nama z Zdenkom.  
Vsak igralec je prepričljiv, kadar je zadani, igrani vlogi ves predan v celoti podobno kot Polona Juh. Živi iz njih in zanje in si ne predstavlja, kaj bi lahko bila brez tega poklica. Tedaj je tudi najboljši oz. najboljša na sceni. Zato se zdi nenavadno, da nekateri niti svoje vloge ne odigrajo, kaj šele druge. Kadar životarijo kot Sartrovi nepokopani mrtveci ali bolniki z Alzhajmerjevo boleznijo izgubljanja spomina je niti ne morejo.  Nekateri se v mladosti v vse zaženejo, potem pa jim zmanjkuje volje. Menim, da nam v današnjem narcisoidnem individua lizmu zmanjkuje volje do življenja (Bergsonov elan vital) ideala intenzivnega življenja, ker dogodki prehitro tečejo in ničesar ne moremo prav doseči. Zato v 'ameriškem snu' ni prave sreče in zadovoljstva. Obenem pa je navideznega zadovoljstva zaradi preobilja (modus imetja) vsega premalo volje do upora, bojimo se izgubiti karkoli od tega, kar imamo. Zapira mo se v lastni svet iluzij. Številne možnosti izbire nas vodijo do izbirčnosti, ne pa do svobode. Primer je slovenska vlada stranke svoboda, ki nas v ničemer bistveno ne osvobaja. Nimamo več demokracije, ampak imamo neko drugo obliko avtokracije znotraj neoliberalnega kapitalizma.  
Kot v gledališču ali v šoli bi se morali tudi soigralci na igre vlog v vladi vnaprej pripravljati. Tako pa jim prej poteče mandat kot pa so se česa pošteno naučili, Na zakonske zveze prav tako nismo vnaprej pripravljeni, ampak se teh vlog učimo sproti z večjim ali manjšim (ne)uspehom. Kot učitelj filozofije, sociologije (nekaj časa STM) in psihologije sem na gimnaziji več let pisal učne priprave. 

Več pozornosti in časa kot doslej sem posvetil v tem tekstu pripravam na duševno in duhovno življenje. Z njimi začnemo že zjutraj in jih potem prakticiramo ves dan. Nekateri avtorji iz tega področja prirejajo posebne večtedenske kurze glede na ciljne orientacije, drugi pa se zadovoljijo z namerami in afirmacijami. Sam sem se udeleževal 3 letnega kurza NLP in tudi sam prirejal tečaje osebnostne rasti na centrih dnevnih aktivnosti za starejše.  Včasih odkrijem pri sebi in drugih tematike, ki niso dovolj dobro obdelane in jih ponovno obogateno oživljam. Nekateri kot sta Zukav in  Linn nas sprašujeta še po lastnih izkušnjah. Zukav je pri tem še posebej sistematičen. Kar naprej naj bi izkazovali razlike v načinih odločanja na osnovi lastne osebnosti ali duševnih potreb.  Na tak način lahko pišemo procesni dnevnik samoevalvacije o doseganju svoje presežnosti oz. transformacije. Moji osebni dnevniki so pretežno faktograf ski. Sam vem, da sem imel pri zadajanju domačih nalog le minimalen odziv. Potrebno je večkrat preizkušati lestvico duhovne rasti, da lahko zanesljivo ocenimo, na kateri stopnji smo. Slovenski filozofi je izrecno ne zagovarjajo. Sam nisem kristjan, ki bi zagovarjal reinkar nacijo. Razumem jo le kot budistični koncept. Sprejemam pa Walschov koncept božanskega vzdušja ne glede na dogodke. Že sam navaja pogoje, kako ga sprejemati, če uhaja. Mislim, da se na smrt ni mogoče vnaprej pripraviti tako kot opisuje Linnova. Če bolezen že tako napre duje, da ni več želje po življenju je v izjemnih primerih ustrezna evtanazija. Večinoma sem navajal vaje, ki so sprejemljive. Tudi Slovenci imamo svoj Antigona problem, ker vlada ne more legalno pokopati domobrancev iz divjih grobišč 'znotraj mestnega obzidja'. Mar resnica preveč boli, da bi jo priznali? Že Pilat si je pred resnico, ki je ni razumel, umival roke. Kristus je umrl 'brez krivde kriv', ker je prevzel nase grehe vsega sveta, ne da bi ga obsojal. Živim s popolnim odpustkom RKC. Nisem odrešen kot Škofova, razumem pa njeno držo. Nisem bil psihoterapevtsko uspešen kot Linn, Hay, Wirtue itd. Jih pa občudujem in delno posnemam,   
Dolgo časa nisem vedel, da je resnično dobro poučevanje oblika ljubezni. To vidimo v zgodbi o Anne Sullivan, ki je spodbudila in vodila Hellen Keller. To vidimo v krogu študentov, ki so obdajali Sokrata medtem, ko je ta umiral, in mu na ta način hoteli izraziti svojo ljubezen. To se nas dotakne v filmih kot sta Opus gospoda Hollanda in Društvo mrtvih pesnikov. Resnično veliki, dobri učitelji dajejo več kot informacije. Dobri učitelji odprejo naš um in naše srce za nov svet. Jezus vabi vse, ki želijo biti njegovi sledilci, da ga sprejmejo kot svojega učitelja. Živel je tako kot nihče drug. Ljudje, ki so ga gledali in poslušali so bili zamaknjeni v drugem svetu. Sanjay  nam da navodila, kdo nam lahko pomaga. Seveda je že obisk svete maše oblika družabnosti (249.250). Na koncu nam v 12 korakih predpiše telesne vaje in opiše polnost življenja.  
Palomba podobno kot Škofofa trdi, da se vnebovzetje začne na najvišji ravni zavesti. To je zahteven, a vabljiv proces. Mnogi verjamemo, da se začne šele posthum no, ker gre za prese ganje fizičnega telesa. Preobrazbo telesa in duha že doživljamo prek srčne čakre, ki omogoča povezave z višjimi vibracijami. Iz srca vodita dve svetlobi – bela, ki nas povezuje z Bogom in zlata, ki nas povezuje s sorodnimi dušami- dvojčicami. Naša duša zažari, notranji ogenj postane močnejši. Naše 3 d telo na ogljikovi osnovi postane 5 d kristalno telo, ki vzdrži višje vibracije (glej Palomba str. 95).   
V procesu globalizacije še vedno manjka domačnost prebivanja v Heideggerjevem četverju sveta in kompleksna Wilberjeva holistična paradigma, ki je občutljiva na vsako spremembo in  bi zato morali bolj paziti na to, kakšne in katere vnašamo. Seveda smo v nenehni hamletovski dilemi 'biti ali ne-biti', (Dantejevega) pekla ali raja na zemlji. S slednjo dilemo se ukvarjajo številni duhovedni voditelji, ki jih navajamo v zadnjem poglavju. V razpravi o svetlobi in sencah Uršič želi ohraniti renesančno lepoto, Ule pa duha skupnosti.  Veliko avtorjev zastopa uporablja božansko lepoto, dobroto in resnico brezpogojne ljubezni, ki se je vseživljenjsko učimo, ker zlepa ali zgrda nismo 'kakor bog'. Sovraštvo z nasiljem in vojnami je po papežu Frančišku zgrešena pot, ki ne rešuje nobenega problema oz. konflikta. Zato v sklepu navajam dve molitvi za mir. Skupni jezik je jezik višjega jaza oz. sebstva, miru, sožitja, sozvenenja pristne skupnosti. Upamo, da ni edini med vplivnimi, ki se zavzema za mir.    

Če zamudim še ene čudovite sanje, izgubim pomembno doživetje, ki bi mi lahko povedalo, me zdravilo, me obogatilo z izkušnjami. Vtisi so že zapisi v duši, na papirju so spomini, v duši so skomini. Vse notranje teži navzven, da se izrazi, potopi v svet drugačnosti, svet, ki je kakor prelestni cvet. Letos naj bi pisal kar naprej. Podaljšanje prometnega dovoljenja je priložnost za podaljšanje voženj z avtom, ki je čudovit, če se kaj ne zgodi. S pisanjem učim samega sebe in druge po objavi. Permanentnega pisanja nisem navajen. Romanov nikoli nisem pisal, ker mi niso bili potrebni. Nočnih mor s Tončko skoraj nimava. Vse jih je možno pozitivno osmisliti z božjimi sporočili v njih. 

Lucidne sanje se nadaljujejo v lucidnem pisanju. Johnsonova vidi v njih rešitev za skoraj vse težave npr. prek placebo učinka na nas. Vsekakor pa so vir navdiha za podnevi. Možgani nikoli ne mirujejo. Včasih nas objamejo v kopeli zlate svetlobe. To je osvežilna kopel za prihodnost, je kot pomlajevalna pomladanska kura. Spominjam se, da je bila v polpreteklem obdobju zame pozitivna energija čarobna beseda zato sem napisal o njej posebno knjigo o vajah s čakrami. Pred tem sem počastil dejstvo, da lahko pozitivno mislim v  posebni e-knjigi o mišljenju. Imam še posebno knjigo o razumevanjih zgodovine. Moje e-knjige so panoram ski svetovi. Katerokoli lahko povzamem in nadaljujem v nadaljnjih poglavjih. 

Priznanje lastnih šibkosti in napak lahko vodi do pomoči drugih, do sproščenega  duševnega miru in do pristnosti. Ribarimo ob oseki, vrzimo mreže na drugo stran. Ujeli bomo manjše ribe. Tudi sv. Pavel je priznal, da mu širjenje evangelijev ne uspeva najbolje.  Beethoven je svoje skladbe lahko slišal le v domišljiji.  Kljub temu je napisal najlepše skladbe za godalni kvartet Misa solemnis in 9. simfonijo. O tem govori moč njegove domišljije in umetniške svobode. Je pa izgubo sluha pred smrtjo še obžaloval.  'Liminalnost' je vmesno obdobje med dvema odnosoma, službama, itd. manjši pretresi se redno dogajajo. Avrelij je dejal – vesolje je preobrazba, življenje pa mnenje.   Buda je govoril o minljivosti - anitja. Mir je sad sprejema nja vsega. 

Brooks je zaradi doslednosti lastnih nasvetov v tej knjigi odstopil z mesta možganskega trusta. Postopno začnemo negativne dogodke sprejemati pozitivno.  Ni nujno, da vsak občuti krizo srednjih let. Diktatorji so postali v starem Rimu osovraženi. Cincinat je premagal sovražna plemena, ki so oblegala Rim in se pravočasno umaknil na neko kmetijo. Nekateri se fokusi rajo na nasvete drugim. Kaj bomo ohranili, opustili, spremenili? Vedno lahko s kom ali čem na novo začnemo. Ali vemo, za kaj se žrtvujemo?  Naše delo je naša nagrada. Če je delo le sredstvo, nas ne bo osrečilo. Zato delajmo to, kar nas res zanima. Delajmo zaradi smisla in ne užitka. Bardo je stanje med smrtjo in ponovnim rojstvom. Za Rinpočeja je bardo stanje na robu prepada. Avtor je opustil prejšnji poklicni model, okrepil stike z drugimi in oživil duhovno življenje. Prosto po Avguštinu – ljubi in delaj, kar želiš.  

Izraz domišljija (gr. phantasia, lat. imaginatio, nem. Einbildungskraft, ang. Imagination, srb. uobrazilja, mašta) rabimo kot sinonim za imaginacij. Po SSKJ je domišljija prosto kombini ranje misli in predstav: 1. v domišljiji si slikati lepoto tujih dežel; bujna, nebrzdana, ustvarjal na, živa domišljija // sposobnost za tako kombiniranje: otrok ima domišljijo; razburkati, vzdramiti domišljijo; vse to je le plod njegove domišljije. 2. predstava, ki ni osnovana na resničnosti: to ni resnica, to je samo tvoja domišljija; izgublja se v praznih domišljijah; tujina je kmalu razblinila njegovo mladostno domišljijo. Domišljijo kot iluzijo in fikcijo ni potrebno razlikovati le od resnice, ampak tudi od domišljavosti kot megalomanije. 
Fantastika po SSKJ (2008) izvira, nastaja iz fantazije; starogrško phantasía - predstava, slika (v duši), utvara (prikazen) v snu, kar da (ustvarjalno) domišljijo, duhovno zmožnost predstav ljanja, prosto kombiniranje misli in predstav, blodnjo, privid, sanjarijo (sanjarje nje) ipd. Ni kaj razmišljati, fantazija - to je definitivno domišljija. Angleški pojem »science fiction« je verjetno nastal iz drugega pojma - fikcije, ki izhaja iz latinskega fictio < fingere, part. pas. fictus - misliti si, hliniti se, preobraziti, spremeniti, izmisliti, kar (spet) da nekaj izmišljenega in v resničnosti neobstoječega, izmislek, domnevo, dozdevanje, zamisel, lažno predpostavko ipd. Angleščina bi prav tako lahko sprejela starogrško obliko za to in bi moralo mogoče biti »'science fantasy'« (akronim SF), kar prevajamo kot fantastiko (in ne kot 'znanstveno fikcijo'), ki ima korenine, ne v latinskem, ampak v starogrškem jeziku. Morda gre v angleščini res za razlikovanje fantasy/fiction.  Predstavljajoče predstavljanje je za Descartesa gotovost. 

Večpomenskot pojava domišljije vodi k zelo zapletenemu področju raziskovanja. Šele tedaj, ko se naučimo določenega jezika, ima tisto, kar govorimo, določen smisel. Aristotelov phone meta phantasia je glas, ki ga spremlja predstava. »Beseda  phantasia se je razvila iz 'phaines thai' kazati se, pomeni najprej 'prikazovanje tega, kar si lahko predstavljamo« (Komel, 2011, str. 34).  Pri Grkih si prisotno in predstavljeno so-pripadata, vendar pa tako, da šele duša privede ideje iz prisotnosti v pričujočnost. Ni nenavadno, da se je zbranost gojila s prebira njem in prepisovanjem svetih knjig in s poslušanjem pripovedovanih pripovedi. Vidno in slišano pomeni občuteno tudi danes. Pomeni premišljevanje v sebi in dajanje iz sebe. Logos imaginacije je prej kontemplativen kot je aktiven.  Domišljija izhaja iz neokorteksa in talamusa. Ne sodi le v psihologijo ustvarjalnosti kot sestavina ustvarjalnega akta, ampak je tudi epistemološko relevantna kot možnost zmote.  
Vedno znova nas presenečajo iz nezavednega vznikajoče podobe. Morda je prav tu izvor čudenja kot izvora filozofije, svetosti v verstvih in celo geneza znanstvenih pojmov. Za Platona se človek za svobodo vzgaja izven votline, da bi poučil sužnje v njej. To je podobno kot puščavniki doživijo razsvetljenje zato da bi prepričali o tem tiste, ki živijo v mestih. V obeh primerih gre za vprašanje, ali tema sprejema svetlobo. Platonova epistemologija nas prepričuje, da je imaginacija sposobnost oblikovanja podob osebne, socialne in objektivne realnosti.  Realnost je s filozofskega vidika ontološko-ontični problem. 
Realnost ustvarjamo s spoznavnim aparatom, kjer sodelujejo štirje elementi kot so: 1. Stereop sija ali globinski vid, 2. Razdalja, ki jo moški zaznavajo s premikanjem, ženske pa s sencami, 3. Možganske celice GPS sestavljajo natančen zemljevid, kjer opazimo lokacijo predmeta, primerno za orientacijo, 5. Telo z zaznavnim aparatom omogoča izkustvo. Virtualni aparati navideznih čutil se tem kriterijem približujejo, zato bo razlikovanje realnega in navideznega  - virtualnega čedalje težja.  Domišljija tedaj služi za ustvarjanje nove realnosti in virtualnosti. 
V tem primeru so podobe slabše kot je realnost. Zato je imaginacija več kot posnemanje realnosti (mimesis mimeseos). Imaginacija je intencionalni akt, podoba pa je njegova noema. Za Heideggra je paideia tudi filozofski problem. Rus (2000) je pisal o pomenu idealne zamisli (nem. Ideele Projektion) kot ustvarjalnem delovnem aktu, ki obstaja med potrebo in njeno realizacijo. 
Stoiki so poznali phantasia katalepsis (gr. κατάληψις je pohlepno), kar je v njihovi filozofiji pomenilo razumevanje, razglabljanje o pojmih. Za stoike je mental nenehno okupiran z imp resijami (phantasias), ki so phantasma. Nekatere izmed njih so resnične in druge napačne glede na to, kaj jih potrjuje. Danes poznamo tudi najvišjo instanco metareprezentacije kot reprezentacijo reprezentacij in razumevanje razumevanj. 
Fantazija (gr. φαντασία = videz, dozdevanje, domišljija), sposobnost ali aktivnost duše, ki ustvarja slike, podobe stvari neodvisno od njihove prisotnosti. Duh je sposoben,  da si odsotne stvari predstavlja kot prisotne. Nastala slika je image oz. imaginacija. Pri sholastikih je to notranji občutek, ki predstavlja podobo z zunanjimi čutili občutenega predmeta dejavni um. 
Fantazma (gr. φάντασμα = pojav, predstava, slika) je proizvod fantazije - imaginacije. Gre  za mentalno aktivnost, ki proizvedi, ohranja, reproducira in ustvarja slike tudi neodvisno od prisotnosti objekta. Srečanje našega duha in materialnega sveta se dogaja v "podaljšanju" za znanega objekta, tj. u "fantazmi" (domišljijski podobi) z ene strani in pasivne moči duha z dru ge strani. Aktivnost našega intelekta dobi svojo vsebino od čutne podobe, tako da razdvoji for mo od materije – vsebine. Ta forma se vtisne v pasivno moč našega duha (trpni um). Zato Aristotel (2002) pravi: "Brez (čutne) slike duša ne može nikoli spoznavati" (O duši 431a str. 17). Ta ko se realizira imanenca zunanjega objekta: dejavni um je čutno formo  "demateria liziral". V procesu abstrakcije (ang. intelligibile act) nastane razumljiv obči pojem.
Kot vidimo, so bile že v antiki diskusije o mestu domišljije v spoznavanju. Nekateri so trdili, da je dejavnost uma potrebna zato, da postane domišljijski predmet relativno neodvisen od zunanje čutne podlage. Nemogoče je, da bi nastal iz nič, vendar pa um v odnosu do njega lahko ostaja pasiven. Aristotel tudi ve, da je naloga obrtnika zamišljen predmet opredmetiti. Na to se nanaša teorija štirih vzrokov, ki 'zakrivijo' obstoj stvari.   
Aristotel raziskuje domišljijo v odnosu do resnice in zmote v svoji teoriji zaznavanja in mišljenja. V arhitektoniki njegove filozofije je še prisoten ontološki pomen phantasia, ki označuje prikazovanja stvari ter način srečevanja pojavov in je solidarna z izvornim pojmom pojava kot phainomenon-a. V tem spisu analizira domišljijo kot zmožnost predočevanja oz. predstavljanja (lat. facultas imaginandi). Domišljija kot duševna drža in zmožnost, po kateri nam nasta ne neka podoba , je prva oblika mišljenja, noesis, in ima ključno vlogo tako za spoznavanje kakor delovanje, saj je so vse oblike mišljenja napoteno na domišljijske podobe.  Domišljija oblikuje avtonomijo uma v njegovem teoretskem in praktičnem vidiku, um pa postane moč nad resnico, dynamis tis peri ten aletheian. Že Stari Grki so vedeli, da domišljija daje lažniv videz stvarem. 
Domišljija kot imaginarna percepcija funkcionira tudi na način metafor kot prenosa pomena iz enega predmeta na druge ga. Poznamo tri glavne teorije metafor. Interakcijska teorija metafore izhaja iz kritike primerjalnega modela metafore. zatrjuje namreč, da metafora ne nastane iz primere in da je ni mogoče nadomestiti z dobesednim izrazom. Ta teorija ne govori o metafori kot o obliki jezikovnega odklona, temveč o interakcijskem procesu, ki se dogaja v metafori. Zavrača temeljne pojme Aristotelove substitucijske teorije, kot so podobnost, analogija, prenos in poudari odprtost, nekonvencionalnost, neprevedljivost metafo ričnega pomena in vlogo metafore v besedilu. 
Da bi v imaginaciji prepoznali pozitivno samorefleksivno in etično razsežnost, jo je treba jasno razločiti od proste domišljije in fantazme, ki so tako značilne za empirični fenomen pogojne ljubezni.
Za iskanje podobe ljubezni še posebej zanimiv je modus sočutne imaginacije. Sočutje vključu je pripoznanje, da je druga oseba utrpela bolečino, za katero sama ni v celoti kriva. S tem, da jo občutimo kot podobno nam samim, se v nas krepi občutek lastne ranljivosti, z njim pa tudi naša pripravljenost do velikodušne podpore oziroma pomoči (Nussbaum). Zato lahko sočutno imaginacijo postavimo kot pogoj za katarzični učinek, ki ga je Aristotel zaznal v grški tragediji.
Sočutna imaginacija je vsekakor povezana z ljubeznijo in z njeno konfliktnostjo. Brez angaži ranega ljubezenskega odnosa se ne more pojaviti pripravljenost za preseganje egocentričnega fantazmatskega sveta, hkrati pa verodostojna imaginativna upodobitev kritičnega družbenega dogodka sproži sočutno prevzemanje so-odgovornosti za ustrezno pripoznanje realnega drugega, in – kar je najpomembnejše – odpira prostor za dialog.
Metafora je uporabna tako kot fantazmah kot v imaginacijah. Lahko prebudi občutja, omogo ča spoznanja, predstave, opravlja vlogo ponazoritve, odtujitve, igre, mitizacije, deluje provo kativno, enigmatično itd. Razvila se je v prvi polovici 20. stoletja, za njenega začetnika pa je razglašen I. A. Richards (1936) je uvedel novo razume vanje metafore in prelomil z retorič nim pojmovanjem metafore, saj metafore ne pojmuje več kot jezikovni odklon ali okras, temveč kot ubeseditev dveh idej, ki delujeta istočasno. O metafori lahko po Richardsu govori mo tedaj, ko »imamo dve misli o različnih stvareh, ki delujeta hkrati in se naslanjata na eno besedo ali izraz, smisel pa je rezultat njunega medsebojnega učinkovanja«. Za člena metafore je predlagal izraza tenor in gibalec. Metafora sodi k  predikatom analogije in postane zgodba za izražanje misli, čustev in domišljije. Z metaforo je povezana tudi prilika – alegorija.  
Posebnost kopernikanskega obrata je, da dobi v njem domišljija največjo vlogo, ker postane človek kot subjekt zavojevalec sveta, ki mu ni nič nemogoče. Celo že biblijski izrek pravi »vse premorem v njem, ki mi daje moč«. vendar pa ta podobnost v religioznem ali ateističnem nihilizmu izkazuje po intenci povsem drugačno držo med gospostvom in ponižnostjo.  
Kantov um vsebuje apriorno zmožnost oblikovanja idej. Vendar pa te predstavljajo derealiza cijo. Na  praktičnem področju odločanja naj bi sprejemal moralne odločitve, ki so neodvisne od diktata trenutne potrebe ali socialnega pritiska okolice. Na področju umnega sveta ne veljajo zakoni naravne vzročnosti, ampak možnost spontanega ustvarjanja novih idej.  
Kant pozna več vrst svobode. Kjer gre za spontanost, gre za svobodno domišljijo. Ravnanje volje je podrejeno predstavam, te pa naj bi bile moralno zakonite, estetsko relevantne in spoznavno upravičene. To je sicer močno, a v praksi ni neprotislovno. Vprašanje interpreta cije Kantovih konceptov pa je, ali in do katere meje to človeku uspeva.  Znano je, da je Kant priznaval le moralni zakon kot dokaz za obstoj boga.  
Manca Košir je bila tudi poet, ki zna stopiti v nič. 
V prazno stopi le korak, ki upa;
ve, da ne pozna stopnic.
A vendar gre in ne zgreši,
ko stopi v nič.

Zna povezovati trebuh z nebom. Kot piše njena verodostojna hči Tina: V Mančinem svetu je čarobnost živa resničnost. Osrednje, sveto mesto je posvečeno Presežnemu. Neopisljivi skriv nosti, ki ni nekaj oddaljenega in abstraktnega, ampak je živa Prisotnost, s katero je Manca v nenehnem dialogu. Med svetim in posvetnim, vidnim in nevidnim, svetovi živih in umrlih ni mejá, oplajajo se in se zlivajo v eno – včasih nagajivo, drugič slovesno. Srčnice so zapisani drobci tega neprekinjenega toka. V njih globoki molk neizgovorljivega podaja roko žuborenju smelega izgovarjanja.

Hoja med grobovi je hoja med (bivšimi) življenji, je hoja med bisernicami oz. srčnicami.  Grob Mance Košir je diagonalno blizu groba slovenskih modernih pesnikov. Žale hranijo spomin na vrsto svetnikov kot so sveti Krištof, sveti Ahac, sveti Jožef, sveti Anton, sveta Ciril in Metod, sveta Adam in Eva, sveti Ahac, sveti Janez, sveta Antonija sveti Jakob itd. Pri Husserlu prek  imaginacije lahko spoznavamo intencionalno vsebino. S pomočjo zamišlja nja nam je pregleden. Domišljija omogoča vpogled v bistvo. Spreminjamo naključja, kje se lahko nahaja, da dobimo invariantno. Bistvo je zanj pred dejstvom. Za Sartra imaginacija pogojuje magijo emocij, utopični horizont odprtih možnosti, ki nas osvobajajo od prisilne realnosti.  

V teoriji zamišljanja (ideele Projektion) Vojana Rusa je razvidna posebnost odgovora  na vprašanje, kaj je zamisel. V zgodovini filozofije že najdemo zasnove za teorijo zamisli v Platonovi ideji, Aristotelovem formalnem vzroku (lat. causa formalis),  Kantovem apriori uma kot predizkustvenem sedežu regulativnih idej, v fenomenološkem horizontu smisla, v Sartrovem projektu itd. Po znani Marxovi tezi človek  ni 'čebela',  ampak  je 'stavbenik', ker ustvari produkt  najprej  v svoji  glavi  kot  zamisel. Iz tega sledi,  da  je  zamisel/načrt najvažnejši  strukturni  moment delovnega akta in ga nikakor ne bi smeli reducirati na politokratski ali tehnokratski načrt.
V Nemčiji so v 19. stol. povezovali videnje slike povezovali  z oblikovanjem človeka. Subtil ni  pojem oblikovanja (Bildung) zaznamuje človekovo bivanjsko naravnanost, ki izhaja iz slike (Bild). To dovolj dobro opisuje samoporajanje človeka, ki postaja novo bitje (Marx, Gadamer).Obče bistvo človeške kulture, omike je, da iz sebe naredi obče duhovno bitje. Kdor se prepušča partikularnosti, kdor se žene samo za svojimi zasebnimi koristmi, je zato neomikan. Bistvo  dela je oblikovanje stvari (Aristotel, Hegel, Marx), namesto da bi jo potro šilo, »uničilo«. Ko pa človek goji besedo, spoznava samega sebe. 
Katere duševne darove je iz akaš za nas izbrala Vinkler Drolejeva (2024)? To so manifestaci ja, sočutje, modrost, moč, resnica, komunikacija, ljubezen in red. Vprašajmo se, katera duševna kakovost nas najbolje zastopa. S koliko odstotki? Ali se izraža v pozitivnem polu? Po njenih opisih teh moči ocenimo, kateri najbolje pripadamo. Vsaka ima svojo pozitivno in negativno stran. Glejmo, da se ne vmešavamo v življenje drugih. Red pomeni uravnoteženost energij. Tudi sam ustvarjam harmonijo. Ljubezen težko delimo, če je nismo doživeli že v primarni družini, prav tako kot dobro komunikacijo. Gojimo iskrenost. 5. božanska resnica se pojavi, če smo jasnovidni in prinašamo luč v svet. na negativnem polu ne dajemo in ne spreje mamo podpore. Radi se učimo. Zato se še vedno zavzemam za osebno in šolsko transformaci jo. Če smo opolnomočeni, delamo po lastnem občutku svobode. Nasprotno pa obtičimo v preobremenjenosti. 6. modrost mi vedno pove, kdaj je bolje molčati. Se mi zdi, da sem pri vodenju drugih manj uspešen. Življenje ne sme biti boj, ampak igra. Napačna komunikacija vodi k toksičnim odnosom, to vidim v nadaljevanki o Sulejmanu veličastnem. Kar naprej se ponujajo ljubeči, prijateljski odnosi in kar naprej jih nekdo blokira – pogosto Hurem, ki naj bi po turško pomenila veselje. To vodi do toksičnih odnosov in posledično tudi do bolezni tiste ga, ki jih generira. Veliko je tudi umorov v sorodstvu. Drolejeva svetuje, naj se negativnim odnosom odpovemo.  

Andreja Novak je prepričana, da nas Sončevo leto 2024 podpira v vseh pozitivnih težnjah. Zato mu zaupajmo in se prepustimo zdravilnim energijam. Seveda bodo rekli astronomi, da je to že astrologija, vendar je Balažic ne zanemarja. Pri Raku se mi bosta umirjenost in zbranost 'bogato obrestovali'. Živimo svojo večnost že zdaj. To nas vodi k Vstajenju. Duša sama izbere prevajalca med seboj in nami, če to želimo.   

Hribar (1997) se ob Platonu sprašuje: mar je vse le reprezenca brez originala? Ker pri Platonu um nastopa namesto Zevsa. Narava je že vnaprej tehnično nezavedno. Ali svobodnjaku uspe prepeljati sužnje votline k soncu svobode pred idejo Dobrega? Ideje postanejo rodovni pojmi. Eno je in ni tako kot ideja dobrega. Duša in um drug drugega predpostavljata in se zrcalita. Dokaz obstoja Boga dobimo iz urejenosti sveta. Idejo nadomesti Platon z umnim demiurgom. Če se duša povezuje z božjim vodi k dobremu, če pa z nespametnim, pa vodi k slabemu. Človek nima dostopa do  božje vsevednosti. Vesolje je umno urejeno eno. Bog v Timaju vesolje naredi. Dobro je spodrinil um. telo je tempelj duše, kozmos pa uma kot Boga. Na koncu eseja Hribar trdi, da v logosu ni nič logičnega in v vesolju nič kozmičnega. Glede na vse te pomisleke je nemogoče, da bi svobodnjak osvobodil sužnje iz votline. Tega problema očitno tudi Marx ne razreši. Tragedija filozofije je, da težk0 najde stik z ustrezno prakso.  

V povzetku navedimo Choprinih 15 skrivnosti življenja. 1. obstaja resnica, 2. svet je v nas, 3. meditacija vodi k enosti, 4. to, kar iščemo v bistvu že smo, 5. vzrok za trpljenje je nerealnost, 6. je odgovorna umna svoboda, 7. vsako življenje je duhovno, 8. zlo ni naš sovražnik, 9. živimo v več razsežnostih, 10. smrt omogoča življenje, 11. smo v srcu popolnega Boga, 12. je le sedanji čas, 13. resnično svoboden si, ko nehaš biti oseba,   14. smisel življenja je vse, 15. vse je čisto bistvo. Chopra razkrije še 7 načel sinhrousode in razloži, kako jih uporabljati v vsakdanjem življenju. Semena popolne bodočnosti ležijo v nas. Pokaže nam, kako sprostiti ta potencial in kako oblikovati prihodnost, ki je božanska in  bolj čarobna od sanj. Vsak duhovni praktikant tako ali drugače ta pravila uporablja v smislu opolnomočenosti. 

Že filozofija je lahko zdravilo duše. V tem smislu npr. Marka Avrelija in Nietscheja  Yalom  uporablja pri svojih pacientih. Le zavest oz. duša lahko premaga um. v  sebi lahko slišimo notranji zvok oz. božji glas (nada, naam, šabda, anahata itd). To je zavest.  Dvoržak je bil gluh, Vltave  ni slišal izven sebe, ampak v svoji duši. Okopljemo se lahko v zvočnem toku podobno kot v gozdni kopeli. Z glasbo je mogoče spoznati Boga, za Schopenhauerja glasba označuje bistvo stvarstva. Morda lahko poslušam indijsko klasično glasbo na yu tubu. S potopitvijo v naam se prebudi zavest nenehne blaženosti. (Singh). Nekateri so govorili o glasbi sfer, o logosu, dau, Trismegist – po smrti se duša pridruži kraljestvu blaženih.  .  če meditiramo na notranji zvok, začutimo sčasoma neizmerno blaženost. Ne nazadnje se skozi glasbo pojavlja univerzalna harmonija.   

Zeland (2012) se posebej meni, da ne uspevamo zaradi dvostranskih ogledal. Svet je v bistvu volja in naša predstava (aluzija na Schopenhauerja), kar je (ne)sreča. Zato pozitivna ali negativna energija raste s prav takšnim delovanjem. Povratna zanka je v tem, da namera rodi delovanje, ta pa namero dovršitve. Energijo izrabljamo tudi za blokade in entropije. Dobri so odmiki in odmori, ne pa preložitve. Visoka stopnja energije vključuje navdih za nove ideje in nadarjenost izpeljave, dosežemo s čiščenjem na vseh ravneh, zdravo prehrano  in kakovostnim gibanjem. Najbolje se je namere odločno lotiti ali pa njeno breme zavreči. 

Zeland piše, da je v transurfingu to, kar je za enega želja, za drugega načrt in za tretjega rezultat oz. da so to faze samouresničevanja ene in iste osebe. Posameznik uresničitev želje preprosto 'naroči'. Dopušča, da svet prihaja k njemu. Kako jih naročimo? Ko se notranja namera spoji z zunanjo in zavedno z nezavednim, postopek uresničevanja cilja steče. Pri tem dosledno dela na miselnem dispozitivu – podobi. Zeland dovoljuje, da tudi neuspehe štejemo za uspeh in spremenimo cilje. Ne smemo pa ostati brez njih. Cilji se sami uresničijo brez napora. Zato piše Zeland (2012, 81-85) o energiji namena (ind. dharma), ki jo spodbujamo z afirmacijami, da vsak dan bolj raste, kar je Couejeva želja. Sledimo vzpenjajoči in padajoči tok pri fizičnih vajah po opisu v Zelandovi 3. knjigi. Seveda sta za realizacijo najprej potrebna vizualizacija in odločnost.   

Zeland (2010) piše o šelestenju jutranjih zvezd kot o poslušanju tihega glasu svoje duše, ki je v bistvu naše srce in naše nezavedno. Lahko bi rekli, da je to poslušanje poetičnosti našega mišljenja (Heidegger) in gledanje vseh lepot sveta. Gre za odnos med čustvi in razumom.  Namere se izpolnjujejo, ko smo dovolj odločni in vztrajni, vendar pa brez odvečnega potencia la. Ne strinjam pa se z njim, da nas želje in vera blokirata. Vizualizirajmo si proces približeva nja k cilju po t. im. transferni verigi realizacije. Dovolimo si zamišljati, da si zaslužimo 'vse najboljše'. Vedno so ljudje stremeli k enosti vesolja. To so šteli za razsvetljenje. Mehanizem spoznavanja sveta je še vedno uganka, čeprav poznamo več sestavin tega spoznavanja oz.  spominjanja. Za Platona je to isto. Platon in Aristotel se zavzemata za kozmičnost našega bivanja. O jadru kot jedru naše duše govorimo v smislu kozmičnega potovanja. Njegov eter kot 5. element je svetloba. Zeland pristaja na simbolno pojmovno zavest. Jezik duše razume mo vsi kot jezik ljubezni oz. ljubljenih predmetov.  Vsak spomin na daven, začasno pozabljen občutek enosti se nanaša na hrepenenje naše duše. Zanj je človeški jezik zasenčil prvotni jezik duše. Duša začuti veter zunanje namere, ne zna pa nastaviti jadra, da bi se veter ujel vanj. Volja razuma nastavlja jadra. Polet nezavedne duše se zgodi spontano. Je tok reke, ki teče iz znanega v neznana področja znanja. Dokler se nista jezika duše in razuma preveč razlikovala, je bilo njuno enotnost lahko doseči. Duša Znanje le sprejme, razum pa ga dosega z analizo informacij.          

Zeland kot kvantni fizik (2004) izumlja metode uresničevanja naših želja. Od nihal nas osvobaja. Transurfing zanj  pomeni izbrati si svojo usodo. Priznava le svobodo izbire. Realnost se lahko pokaže v neskončnem številu podob. Na nas je, da si izberemo tisto, ki jo hočemo. Vsak si lahko izbere vse, kar si želi. Transurfer je svobodna in kreativna oseba. Tisto, česar ne maramo, sprejmimo, in potem ravnodušno o(d)pustimo. Brezpogojno lahko uspevamo iz predstave bogastva (Murphy, Taylor, Klinger). Če tako kot dihanje potrebujemo vse glavne vrednote, jih bomo nedvomno živeli. So eksistencialne, ne pa le deklarativne. 

Zeland (2004) izumlja in predstavi nove in razburljive tehnike upravljanja z realnostjo, kot so koordinacija, transakcija in frejling. Tudi po NLP lahko potujete v času nazaj in naprej in se lahko vrnemo nazaj na srečne življenjske linije, ki so nas vodile k cilju. To je možno po časovni črti odprave nesrečnega otroštva in nesrečne ljubezni. 

Namerno z darmo očistimo želje. Stalno energijo namere dopolnimo z informacijami. Na zaželeno je treba počakati. Medtem to vizualiziramo in se s svetom začasno poistovetimo, zlijemo, pristajamo na različice izvedbe. Iščemo v novih smereh. S pretiravanjem ustvarjamo odvečne potenciale – preobremenitve, narava pa poskrbi za ravnotežje.     

Zeland podobno kot Kojc zastopa prasilo (ind. dao in daoistični način vodenja) kot način doseganje uspehov brez bojev, napora in upora. Duhovno doseganje dobrega ni primerljivo z adrenalinskimi športi. Prav tako adrenalinski človek ni Solomonov meta-človek. Uporaba koordinacije po valovih dogodkov je v tem, da priredimo pričakovanja oz. pomembnost rezul tata, opustimo nadzor nad scenarijem in veslamo z vesloma namere.  Živeti v skladu s svojo resnico pomeni ljubezen do sebe s sprejemanjem takšnih kot smo.  Pri adrenalinskem človeku je sprožanje adrenalina sredstvo njegove hipertekmovalnosti. Zeland in drugi avtorji pristajajo na spoznanje, da ljudem z močno vero ni nič nemogoče. Prof. Kornhauserjeva je skovala posvetno navodilo 'nemogoče napravimo takoj, na čudeže počakajte do jutri'. Ni skrivnost, da je bil to njen elan vital, ki ga je prakticirala prek njenih 90 let. Za Kaj takšnega se zavzema tudi zdravnik Attia v težnji po zdravi dolgoživosti. Njegov medicinski diskurz prerašča zaradi načela celovitosti v obsežen priročnik za osebnostno rast. Posameznik prehiteva svoje možne bolezni, ker dejavno vzdržuje imunost pred njihovimi smrtnimi pretnjami.    

Kalifornijska klinična psihologinja in učiteljica življenja Arlene K. Unger (2016) nam ponuja 50 hitrih in učinkovitih vaj čuječnosti in sproščanja. Z njimi krepimo pozitivno naravnanost in 'izurimo« um, da radostno dojema življenje'. Ista avtorica (2023) nam v 50 vajami sproščanja in čuječnosti sporoča, kako hitro zaspati, ne da bi se ponoči zbujali. Zjutraj boste vstali polni novih moči 

Tomšič (2013, 243) se navezuje na Marxovo formulacijo  odboja vrednosti od same sebe kot od svoje notranje drugosti. Ne vem, kaj pomeni tak odboj. Enost vrednosti trči s samo seboj in se tako proizvede kot svoj last ni presežek. Kapital postane razcepljeni subjekt. .    

6.4 Odnos med smrtjo in življenjem
Vemo da je Gilgameš v antičnem mitu izgubil zel nesmrtnosti. Današnje vprašanje je, ali bi si v prihodnjih 20 letih lahko bogati kupili nesmrtnost? Platon v Fajdonu proučuje nesmrtnost duše. Nauk o nesmrtnosti telesa je iluzoričen kot nam povedo Upanišade ne glede na to, ali kdo ne namerava umreti.
Epiharmos je dejal 'če po duši si pobožen, smrt ti ne prinese zla, pnevma dvigne se v višave. V neminljivi dom neba' (Predsokratiki, 1946, str. 81) 

Paul Newton je sam oblikoval metodologijo hipnoze duhovne regresije za vsakega posamezni ka, ki zaradi kakršnekoli nesreče ali izgube pride na njegov inštitut najde tolažbo. Za vsako obstaja duša, ki jo vodi. Seveda se učimo tudi iz lastnih izkušenj. Nekateri imamo premalo, drugi pa preveč (duhovne) energije. Nekateri letijo hitro skozi vesolje zvezd. Koliko luči! To so duše. Nekdo nas odvezuje krivde za druge. Ob smrti srečamo večno življenje. Newtonove seanse 'življenje med življenji' nam pomagajo razumeti naš položaj oz. razvojno smer. 
Duša posameznika ohrani vse dosedanje karmične vplive  včasih se nam zdi, da delujemo po trenutnih vzgibih, dejansko pa nas obvladujejo metafizični sprožilci iz ozadja. To stanje spregledujejo zdravniki, psihologi, psihoterapevti in tudi mi sami. Včasih nas zmoti, da ravnamo nerazumno in tedaj poiščemo pomoč za rešitev težave. Newton pravi, da prihajajo na njegov inštitut različni profili, vendar doživljajo podobne izkušnje ne glede na to, ali so verni ali ne in ne glede na vrsto religije. Newtonova usmeritev pa je reinkarnacija.  Določena resnica potrebuje dolgo časa, da  se uveljavi. 

Malokdo ve, da poznamo Slovenci poleg Tibetanske in Egipčanske tudi Slovensko knjigo smrti, ki jo je napisal Peter Rak. Rak (2005) opisuje svoja zasmrtna videnja duš, ki jih raje imenuje sence, ker se mu to zdi komplesnejši in s tem primernejši izraz. Verjame v reinkarnacijo. Sam mora zaradi svoje talentiranosti za babištvo posthumnih senc opravljati precej delikaten posel, ki ga je sčasoma opravljal vedno hitreje. Opisuje, česa vse se je od stika z njimi naučil in katere so še neznan ke. Bistvo vsake sence je težnja po materialnem ustvarjanju, če ne produktivnem pa negativ nem. Duše se preselijo na drugi svet, ko so dovolj zrele. Ni napovedljivo, kdaj so, lahko so še zelo mlade ali zelo stare. Večina jih je nekje vmes med zgodnjim in poznim starostnim obdobjem. Knjige mrtvih so težko razumljive, ker je onostranski svet precej drugačen od tostranskega. Še najbolj razumljivo je opisovanje tostranskega umirajočega življenja, čeprav tudi tu dva primera nista enaka. Posthumne duše na nek način po svojstvenih zaznavah vedo za to, kako živimo sedaj in tukaj. Ker ti pojavi niso merljivi, jih ne moremo razvrščati in posploševati. Potujemo po različicah svetlega in temnega tunela. Za ozunjce pomeni novo rojstvo smrt. Rak ni na drugi strani opazil pekla, vic in nebes. Razvoj duš-senc pogojuje ljubezen. Vsak prej ko slej spozna svoje bistvo. Morilec spozna svoje dejanje brez opravičil v okoliščinah. Nastopi očiščevanje. Nekateri se skesajo že n tem svetu. Postopek je podoben placebu, ki nas ozdravi. To stanje je podobno vicom.      

Smrt je pri Heideggru popolno izničenje, pri Kantu, Bergsonu in Lewinasu pa ni. Pri Heideg gru to pomeni konec časa, pri duhovednih filozofih pa je to prehod v večnost. Pri Lewinasu smo še prej odgovorni za smrt bližnjega kot za svojo, ker gre za etični odnos še prej kot za ontološki. Gre za odgovoren odnos do drugega. V nadaljevanki Sulejman veličastni nam pokažejo, da tisti, ki  druge ubijajo, nimajo čiste vesti in jih zato prej ko slej doleti kazen. Večina ljudi še danes ne zna živeti skladno z drugimi.      

Kako si to vprašanje zastavljajo bioetiki? Gre za izpraševanje etike ohranjanja življenja. Ena temeljnih pravic modernega sveta je nedotakljivost življenja, od koder izhaja dolžnost družbe, da stori vse, kar je v njeni moči, da človeka ohrani pri življenju čim dlje. Zakaj potem cveti ideja o evtanaziji? Z medicinsko pomočjo preprečimo, da nekdo umre in s tem njegovo smrt zgolj prestavimo v prihodnost. To seveda ne gre v neskončnost do točke nesmrtnosti. Poteka le do določene starostne meje. Pričakovana življenjska doba se je zahvaljujoč razvoju medi cine in farmacije v zadnjem stoletju povečala za polovico, vsako desetletje pa se morda pove ča še za dve leti in pol. po drugi strani pa razume človek svojo smrt kot nekakšno razpolagal no pravico, ki jo po potrebi uporabi. To ni v skladu s krščansko etiko, ki razume človekovo dostojanstvo tudi v prenašanju trpljenja. Življenje ni le užitek. Plačujemo krivdo za (izvirne) grehe.  
Kezeletovo razumevanje tega odnosa sem prikazal v e-knjigi Kozmos 2. Je res naše življenje vedno  cenejše, smrt pa je že brez vrednosti'. V današnji nekrofilni politiki in neoliberalnem individualizmu se zdi tako. Marsikdo se že boji, da je naša civilizacija že na robu propada. Vojna žarišča v svetu kažejo, da življenje izgublja ceno, smrt pa je že brez nje. Vprašanje pa je, ali Je bilo človeško življenje res kdaj takšna svetinja nedotakljivosti kot to piše tudi v naši ustavi. Ozki privatni interesi so s svojo brezobzirnostjo to kaj hitro demantirali in s tem postavljali na laž utopične sanja Adama Smitha, po katerih privatni interesi vodijo k javnemu dobremu način vzajemni menjavi. Prišlo je pa le do bogatenja bogatih in pavperizacije revnih. Ni bila osnovna dilema 'svobodni trg ali enakopravnost', ker sta se obe strani izjalovili.  Papež Frančišek je že pred 10imi leti ugotovil, da je velika nevarnost sedanjega sveta z njegovo mnogovrstno in neznosno ponudbo potrošnje samoljubna žalost, ki prihaja iz lagodnega in skopuškega srca, iz bolestnega iskanja površnih užitkov in iz osamljene zavesti.  To stanje se še danes izkazuje.   

Kitajski izraz za neskončno praznino, iz katere vse nastane je 'mu' in japonski 'wu'. Podobno v evropski filozofiji Schelling postavlja človekov duh v center sveta. Človek je odgovorno svoboden. Iz nedoločenega kaosa vse nastane, Sin se vedno znova rojeva iz Očeta, ki je bit. Od njega se nikoli popolnoma ne loči. Človek je časoven in večen. Samo z ljubeznijo iz nje nastane in se vanjo vrača. Le ljubezen lahko premaguje preteklost (Barbarić, 2005, 148.149).  
Le živa sedanjost odpira vrata prihodnosti. Takšen način razmišljanja je blizu Bergsonovemu razumevanju trajanja. Pomeni, da človekova prihodnost ni samoumevna. Brez naše presežnosti preteklost izgine sama v sebi. Globinsko človek seže izven sveta in izven časa. Človek nikoli ne bi smel zapustiti izvora, ki poraja čas. Seveda pa ostaja odprto vprašanje po biti prvotne ne-biti. Le čistemu se odkriva čisto, sicer pa je svet v smislu 'umazano judovske prakse' (Marxov izraz) 'strahotno izkrivljen' (Schelling). Danes smo priča negativnim posledicam neemancipiranosti človeštva od judovstva, ki e kaže v izraelski maščevalni agresiji do Palestincev, zlasti do žensk in otrok v l. 2024.    

Svet lahko spreminjamo le s povratkom v globine, ne pa zgolj z zunanjimi motivi. Gre za prebuditev spomina na naš izvor.  S tega vidika je ta genealogija časa še danes komaj razumljiva in težko izvedljiva. Je pa izhodišče za  sintezo budistične in krščanske predpostavke življenja. Zaradi težavnosti sprememb, ki se je Schelling zavedal, je treba biti previden, ker lahko takšen premik ne uspe.  Skratka svoboda v zgodovini ni razpoložljivo blago.    

Za Cicerona je uboj Cezarja upravičen, vendar pa Rim ni postal republika. S svojim življe njem ne bi smeli ravnati zapravljivo. Je eden prvih, ki se je zavzemal za življenje v sedanjosti brez skrbi za prihodnost. Na način 'sease the day' izrabi dan živi pri nas npr. Zoran Jelenc. Spokojen človek se ne boji smrti. Plotin je božanski človek obdan z nadnaravnimi silami (Porfirij). Greh in smrt izgineta s sveta s Kristusovim križanjem in vstajenjem. Za Pavla biti kristjan pomeni  umreti v sebi – v egu in za svet, ker le tako živimo v Kristusu. Boetijeva tolažba filozofije je v tem, da Bog dobro poplača in hudo kaznuje.     

Kot je pokazala Manca Košir, je potrebno sprejemanje vsega, kar nas doleti. Večja verjetnost je, da bomo deležni najboljšega, če si ga bomo res želeli. Življenje nam sčasoma prinese vse, tudi smrt in večnost.  

Z nekrofilnega vidika je svobodna le trgovanje s smrtjo. Nasproti takšni orwellowščini bi nenehno morali iznajdevati pota biofilije. Za mir se zavzemajo Organizacija združenih naro dov, katoliška cerkev s papežem Frančiškom. Zanj naj bi se zavzemala tudi nova sestava Evropske unije.     

Smrti in življenja nikoli v celoti ne spoznamo. Akademski nazivi so manj kot življenjska izkustva, nikoli nismo le na konju. Nismo le ptice, metulji. Ne sežemo v prasnov, ampak izraščamo iz korenin. Smo v procesu biti bivajočega, a nikoli dokončnega. Ti Peter si skala in nanjo bo Jezus sezidal svojo Cerkev, ki je tudi peklenska vrata ne bodo premagala. Obstoječa šola in univerza nas na takšne sočutne izkušnje ne pripravljata. Ni jasno, kako jih vključiti v že obstoječe programe.  Znano je, da preveč inzulina povzroči rezistenco. Zakaj ga telo začne proizvajati preveč? Lahko se upre tudi celo telo ne glede na to, kje se je anomalija začela. Kortizol rezistenco pogojuje. Ščitniški hormon vpliva na celotno telo. S ščitnico imata težave hči Tatjana in Tončka. Tokrat je bila Tatjana pred Tončko. Pri njej se pojavlja tudi izpadanje las.  Obe sta pod zdravniškim nadzorom. Trebušna slinavka ga proizvaja več, da bi nadziral glukozo v krvi. Manj ščitniškega hormona pomeni zmanjšano občutljivost na inzulin.  Vedeti je treba kako postanejo jetra zamaščena in kako to težavo odpravimo, tudi trebušna slinovka  je lahko zamaščena. Raziskave o inzulinski rezistenci so tako nove, da jih verjetno naši zdravniki ne sprejemajo.    
   
Kdor ima pozitiven odnos do življenja, ga ima tudi do smrti. Za mnoge je smrt samo prehod v večno življenje. To držo je izpričala tudi nedavno preminula Košir Manca, ki je s svojim zgledom sprejemanja vsega in prakticiranjem javnega dialoga predstavljala miroljubno pot v prihodnost. Življenje je vse manj vredno za materialistično orientirane državljane, ki ga preso jajo skozi profit. Ker je danes duhovna obubožanost zaradi vpliva nekritičnih medijev tako velika, ogroža že obstoj človeške vrste. Kdor ne najde več opore v duhu oz. Bogu, ostaja prazen in brez smisla življenja. Med njenimi razstavljenimi knjigami je tudi Tišina.  Njej bodo posneli film.  
Sčasoma spoznamo smrt kot veliko učiteljico življenja npr. v projektu 'Življenje med življenji' in v 'komunikaciji med dušami'. Sprva gre za to, da priznamo nujnost obstoja filozofije v postmodernem času. S tem stališčem se vsi zlasti naravoslovni znanstveniki ne strinjajo, saj je za nekatere fizike že postala nepotrebna. Vendar pa se Ferraris ne spušča v polemike z njimi. Zanj je prepričljiv razlog njenega obstoja v funkciji osmišljevalke življenja. Filozofija nam osmišlja življenje v funkciji služenja drugim. S tem stališčem avtor pristane abstraktno na isti ravni, kot jo je prakticirala nedavno preminula Manca Košir. V nadaljevanju želim pokazati, zakaj nam njen primer pove več. 
Manca je imela svojo dosledno življenjsko filozofijo, ki smo jo zlahka prepoznavali v njenih vlogah, ki jih je igrala in intervjujih, ki jih je vodila.  Bila je v stalnih stikih z javnostmi celo v svojih najtežjih trenutkih. Bila je odlična povezovalka sorodnih človeških duš, celo tistih, ki se ji nismo nikoli približali na streljaj. Ves čas je izpričevala svoj življenjski pogum, da se lahko uči celo iz svoje smrti. Smrt ne ločuje samo žive od mrtvih, ampak nas tudi povezuje. Za nas so odprta knjiga modrosti. Prek njih lahko postane proustovsko izgubljeni čas zopet najdeni. Mančina avtentična drugačnost je bila njen stil 'plavanja proti toku konformizma'. Nikoli ni bila zgubljena duša. Ob zadnjem izdihu pa je postala večna. Drobci njenega življenja so se sestavili v celoto. Njeni sopotniki smo postali velika družina. Cilj njenega življenja je bila preobrazba duše, ki so jo na pogrebu simbolizirali metulji, ki so poleteli v nebo. Mančina posebnost je bila, da se je učila iz svojega življenja in tudi od svoje smrti. Filozofija zanjo ni bila področje zaključene vednosti, ampak je bila področje radovednosti, iz katerega lahko še kaj izve in področje radosti in navdiha za njeno nenehno ustvarjalnost.   Zato je hodila pred svojim časom. Za njo seva praznina, ki nima posnemovalcev. Javnost izhaja iz ljudi in nam pripada, ker je kljub napredku informacijskih tehnologij človek njen alfa in omega. Nujnost primarnosti obstoja človeka pred informacijsko tehnologijo je sporočilo našega časa. Ameriški filozof s slovenskim poreklom David Skrbina (20) je celo prepričan, da je ta tehnologija človeka zasužnjila. Nima alternative, zato bi se moral vrniti več milijonov let v preteklost. Zdi se da so bili tedaj maloštevilni ljudje bolj avtonomni kot lovci in nomadi. Zanj je že prva industrijska revolucija krenila v napačno smer. Napisal je tudi knjigo Prevara Jezus, kjer dokazuje, da je judovsko krščanska civilizacija zgrešena. Takšne ultra-radikalnosti ni izumil niti Dawkins. Človek naj bi vrnil v predcivilizacijsko rusojevsko naravno stanje 'stvari same' brez predsodkov, iluzij, grehov in zla. Nepreverjeno je, ali je nekoč imel človek res več svobodne izbire kot danes in ali res danes nobene nima.    
Kot nekdanja profesorica na FDV je dr. Manca Košir spoznala, da je predvsem učenka v nepredvidljivi šoli življenja, tako kot smo vsi drugi v njej še ponižni učenci.  Kot smrtniki se znajdemo na isti strani šole za življenje, ki je  sočutna šola, kakor jo imenuje Dušan Rutar (2023), transformacijska šola, kakor sem jo opredeljeval na prelomu tisočletja sam in  po nujnosti tudi del socialne filozofije.  Doslej nisem pomislil na to, da nas življenje že samo nas uči prek lastne bližajoče smrti in smrti drugih, ki so umrli pred nami. V tem pogledu je hodila Manca pred nami. To je seveda več kot katerakoli akademska filozofija in ne glede nanjo. Čeprav zaradi bolezni nisem bil na njenem pogrebu, se čutim kot del velike družine, ki jo je ustvarjala s svojim javnim delovanjem.           
Bakewell (2018) jasno pokaže, da je eksistencializem nastajal v diskusijah nekaterih intelek tualcev v pariških kavarnah že pred 2. svetovno vojno, razmahnil pa se je po vojni.  Šlo je za duhovno potrebo duha časa. Eksistencializem je bila tudi moja mladostna filozofija. Vendar pa si nisem privoščil absolutne svobode, da si ne bi prehitro padel v novo suženjstvo neporavnanih računov.    . 

Voltaire se je rodil in umrl kot kristjan, čeprav je dolgo časa s svojo deistično svobodomisel nostjo to verovanje presegal. Passerano je zagovarjal tudi možnost samomora. La Mettrie je pogumno sprejemal svojo smrtnost. D. Hume se je boril proti lažni veri in praznoverju. Ni verjel v nesmrtnost duše. Hume je umrl mirno v družbi prijateljev. Rousseau je zagovarjal upor in so ga zato preganjali. Zanimal se je za botaniko. Ob nesrečnem dogodku, ko ga je napadel pes, je občutil večnost sedanjosti. Imel se je za nedolžnega. 2 leti po tem dogodku ga je zadela kap.

Critchley (2014) je prikazal razumevanje smrti zelo široko. Vključil je tudi nekaj svetnikov npr. svetega Pavla,  Avguština, Janeza od križa. Kierkegaard je domneval, da je pravih kristjanov manj kot uradno opredeljenih. Smrt je za Heideggra možna nemožnost, za Lewinasa pa nemožna možnost. Treba se je odpreti in sprejemati to drugobit tako kot drugega. 

Dar smrti je dar življenja. Derrida podobno kot Kierkegaard podrobno proučuje Abrahamovo žrtev Izaka. Ta 'žrtev' je bilo v bistvu božje preverjanje Abrahamove zvestobe, vere in  ljubez ni vanj. Tako do resnične žrtve ni prišlo. Bog ni nameraval uničiti človeškega rodu, a mu je z vesoljskim potopom pokazal, kaj se mu lahko zgodi. Mir ni zgolj človeškim izum, ampak je predvsem božje delo.  Tako kot je Jezus vstal, bomo navsezadnje tudi mi zveličani.  Smrti se nam ni treba bati. Seveda pa jo lahko vadimo v meditaciji kot so to izvajali v antiki. Večkrat se spomnim verzov Pavla Grošlja; ko pride smrt s hitrimi koraki, tedaj ne trepetaj pred njo, sprejmi to hčerko narave in poljubi jo v ljubezni do življenja, ker je smrt življenje in je ljubezen. Tudi roman Duinove 'Vse lepote sveta', ki ga je oče poklonil Tončki za 22. rojstni dan govori o tem, da se na koncu strnejo vse moje lepote v en sam vesoljni tok. Ideja je, da smo vsi eno kljub družbenim revolucijam.  Prav zaradi minljivosti se zavedamo tudi večnosti. Nekateri umrejo že v mladih letih, drugi pa so šele mlajši v starejših kot pokaže roman Velika ljubezen. Ta preživi kljub začasnim odtujevanjem prav zato, ker se Ned zaveda, da ne bi smel zanemarjati žene in se ji spet približa.  

Vsaka bolezen lahko postane smrtna. Zadnja, ki se je ne moremo izogniti oz. jo pozdraviti, nas ubije. Kot je ugotovila že Hayeva vsak kdaj sabotira samega sebe. Hayeva skupaj z zdravnico soavtorico pokaže, kateri organi so prišli iz ravnotežja in so zboleli in kako lahko to ravnotežje pridobimo. Vsak je kdaj prostitutka proti svoji volji. Nenavadno je, da se ljubezni tudi bojimo, čeprav jo želimo. Bili smo zavrnjeni. Bojimo se bolečine. Zlasti na starost želimo več miru. Božje knjigovodstvo je metafizični spomin. Imamo tudi spomin celic, ki se ob podobnih dogodkih oživi. Zato ugotovimo, da se problemi oz. bolečine ponavljajo. Iskrenost je potrebna že zaradi sočutja do sebe, da ne lažemo sebi in drugim. Pridobimo občutek lastne vrednosti. Nizka samopodoba je sedež različnih bojazni tudi pred smrtjo. Na osnovi teh seans ugotavljamo, da ima posamezna duša številne angele varuhe, ki so obenem vodniki, duše vodnice. Učimo se od težavnih staršev in part5nerjev, da je treba duševno rasti. Vem, da dolgo časa tega nisem raz7umel. Ko to sprejmemo, smo pomirjeni. Ljubezen je treba iskati v notranjem jazu, srcu, tedaj nas vodi intuicija, modrost, sočutje. Se lahko odpovemo vznemir ljivih romantičnih seans? Odpuščanje zdravi (Walsch in Bukay, …). 

Človek je to, kar dela in ne samo misli.  Selimović na koncu romana Derviš in smrt pravi, naj me mrtvi poučijo, kako je možno umreti brez strahu ali vsaj brez groze. To sicer počnejo duhovni vodje. Poučimo se lahko iz budizma in Upanišad. Treba si je priznati grehe in napake, potem nas odmev kesanja pouči in prepriča, da obstajajo še dobra dela in se zaob ljubi, da se zlo ne bo ponovilo. Morda se občutek nesmisla pojavi na vrhu ciklusa razvoja kot zmagoslavno nazadovanje zavesti z investicijami v smrt. Eksistencialistična filozofija trdi,da je življenje absurd. Vendar pa so eksistencialisti hoteli poudariti individualno svobodo kot izvor odločitve za odgovorna dejanj Na nek način je fatalistična v Nietzschejevem smislu 'amor fati'. Avtorica knjige o eksistencialistih nam le bežno predstavi družbene razmere, v katerih se je ta filozofija razcvetela. Eksistenca je v vojnih razmerah nekaj drugega kot v obdobju miru. Kot so jo vojaški voditelji izrabljali za ubijanje, jo neoliberalizem zlorablja za nakupe navidez poceni izdelkov.. To ni več eksistencializem kot nadaljevanje Kantove filozofije osebne svobode, ki je vedno cilj in ne sredstvo, ampak je osebni narcizem. Eksistencialisti odkrivajo nove osebne in družbene meje. Jaspers piše o mejnih situacijah. De Beauvoirjeva o etiki dvosmiselnosti, Heidegger o bitju za smrt, Sartre o jazu kot bitju za sebe. 

Tako kot družboslovci odkrivajo grožnje v družbi, jih tudi astronomi v vesolju. Descartesov ideal gotovega spoznanja ni dosegljiv. Po eni strani Hegel, po drugi pa pozneje Husserl sta še hotela doseči absolutno spoznanje. Danes se ponovno soočamo s tehnologijo smrti, ki je avtokratska in v Iranu teokratska napaka. Noben eksistencialist ni dejal, da je edino smiselna pot ljubezni, ker samo ta združuje. Na ljubezen sta se sklicevala tudi Edith Stein in Frankl. Eksistencialisti, ki so se sprva sestajali po kavarnah, so se postopno razhajali, ker niso gojili skupnega jezika. Heidegger ni nikoli nikomur priznal svoje zmote, da se je za eno leto pridružil nemški nacistični stranki, čeprav so ga prijatelji po tem spraševali. Tako je bila za Sartra politični angažma močna točka, Heideggrova pa najšibkejša. Dar smrti so razumeli nekoč drugače kot danes. Nekoč je bil za umrlim večji ceremonial, čeprav tostransko življenje ni imelo posebne vrednosti, vendar pa so ljudje vsak večji dogodek znali praznovati. Vse so pokopavali v trugah in ne kot pepel.    . .               .       .                         

V dolgotrajnem konfliktu svetovno polariziranih velesil stabilen mir ni dosegljiv. Treba je verjeti vanj, ker je sestavina človečnosti. Boljše je, da ne podpihujemo militarizma s tanato rično oz. genocidno inteligenco in uničevalnimi postopki. Kaj pomeni nastaviti še drugo lice? Najbrž ne to, da se vsaka država oborožuje za 2 % bruto produkta v okviru NATO. .        

Živimo prežeti z ničem in praznino. Izgubili smo življenjski smisel, s tem pa tudi vrednost življenja. Vladata nam brezdušna znanost in tehnika, katere imperativ je zgolj delovati, dosegati rezultate. Nietzsche  je prav zapisal: 'Moderni človek iz izkušenj verjame zdaj v to zdaj v drugo vrednoto, potem pa jo opusti. Krog preseženih in opuščenih vrednot je čedalje večji. Vedno bolj je opaziti praznino in revščino vrednot.' Od tod praznina duha na starost z možnostjo samomora. 

Z Bloomovo meditacijo se vračamo v en sam božji svet: Zamislimo si, da se vračamo v prvotno enost Boga. Pojdimo vase in bodimo eno z njim. Beseda (sanskrtsko shabd, gr. logos) v nas je tista, ki je bila in je pri Bogu. Je  kot svetloba, ki predira  temo in kot notranji zvok, ki nastaja iz tišine in ga v predanosti vsi poslušamo. Prosimo, da nas sv. Duh izpolni. Občutimo, kako se z njim prežemamo. Predstavljajmo si, kako nas Kristus vodi. Oči ima kot žareč plamen. Z neba zaslišimo glas, kakor šumenje mnogih voda, kakor  zvok harfistov. Poslušajmo neskončno božansko glasbo. Stopimo v brezmejno stvarstvo in začnimo novo življenje. Potopimo se v Božjo ljubezen in ostanimo v njej. Takšna meditacija odtehta vse dosedanje (ne)dokazane teorije vesolja. 

Srce je srečno v ljubezni,
Kdor ljubi, ječi
Bridkost v začetku nič se zdi 
 
Brezdanjega morja globine
Brezdanjega neba širine
In čas, vse konec zdaj ima
Ljubezen moja pa ne mine.

Brezdanjega morja globine
Brezdanjega neba širine
In čas, vse konec zdaj ima
Ljubezen moja pa ne mine.
Suyin 1974, str. 301-302

Srce pleše med obupom in ekstazo.
Na koncu se vse izenači. 
 
V najstarejših indijskih spisih piše – iz neresničnega me privedi v resničnost, iz teme privedi v svetlobo iz smrti me popelji v nesmrtnost

Religiozna vera ni napačna stran zgodovine. Danes obstaja zaradi 'demokratične mentalitete veliko pomanjkanje religiozne pismenosti pri nas. 

Za Nietzscheja je vse maska tako kot je za skeptike vse videz. Drugače kot Kierkegaard je preraščal samega sebe in ugotavljal, da so afirmacije na obnebju biti pomembnejše kot negacije. Na nek način sta to verjela tudi Hegel in Heidegger. Nietzsche razume večno vračanje kot ponavljanje, ki selekcionira. Ne gre za antično idejo. V njegovo ironično filozofijo prihajajo metafore in aforizmi.  Na nek način so si po pesnenju v filozofiji blizu Kierkegaard, Heidegger in Nietzsche. 

Prek dogodkov na Golgoti naj bi človek zopet našel pot do sebe. Ko ljudstvo kriči 'križaj ga' pokaže. da se ne more identificirati s Kristusovo usodo, ker še niso postali ljudje. Jezus se tistim, ki niso imeli sposobnosti prepoznavanja ni pokazal direktno. Zavračajo ga tisti, ki niso spoznali samega sebe, kar je poganska maksima. Duša spozna svojo večnost v ljubezni. Ta je bila darovana, ko je Bog postal človek. Kozmično bitje je priteklo v zemeljsko življenje. 

Steiner veliko piše o božanskosti življenja. S tem, ko njegove besede ne bodo prešle je Jezus postal kozmično bitje, ki presega zemeljske okvire. Steiner in M. Newton zastopata življenje med življenji. Kristusov impulz bo ostal tudi v našem posthumnem življenju in pri osebah s prihodnjih stoletjih. Mrtvi so prisotni med živimi in z nami sodelujejo ne samo prek spomina nanje. Zato je pomembno, da ves čas živimo s Kristusom, tako da on sam misli in deluje v nas.  potem ni nevarnosti da nas posthumno Lucifer prepričuje, da nismo nič posebnega ustvarili.   Kristus naše ideale prepoji z realnostjo substance skupnega dobra pa naj bodo še tako nepopolni. Nekaj podobnega trdi Walsch. Razlikovali naj bi med posledicami greha za nas in za objektivni svet drugih. Kristus je sposoben naše grehe pozabiti, prevzeti nase… Steiner verjame v reinkarnacijo in v karmično pravičnost. Ob koncu bodo duše morale svoje grehe poplačati. S pomočjo Kristusa so poplačani naši dolgovi. Kristus ni v nasprotju s karmo. Kristus se je kot kozmično bitje zlil z zemeljskim razvojem. Sam nosim v sebi tudi izven zemeljske lastnosti. Krščanska vest se razvija z zavedanjem vloge Kristusa v nas. nekateri v sebi začutijo sferične kozmične impulze. Jezus je prišel iz kozmosa, da prebivamo v tem svetu smo sprejeli tudi smrt. S pomočjo dogodka na Golgoti s Kristusom sprejmemo tudi večno življenje. Vse naše reinkarnacije se združijo v eno duhovno telo. Jezus ne podpira našega egoizma. 

Derrridajev dar smrti (2004) je njegov poslednji dar nam in njemu samemu. Uvod in spremno besedo je napisal Repar. Ni nenavadno, da ga primerja s Kierkegaardovim podobnim pristopom. Stari Grki so so na nek način vadili smrt. Platon je njen vir prenesel iz podzemlja v svetlobo nebes. O tem govori Platonova 7. knjiga Države. Filozofija skrbi za razumevanje smrti. Pripravi posamičnika nanjo kot na osvoboditev duše iz telesa. Prebujeni ji tako zre v obraz. Jo sprejema. Zato ni nenavadno, da se Sokrat in Antigona ne bojita smrti. Naš pesnik Pavle Grošelj prav tako piše, da naj 'ne trepetamo pred smrtjo, ampak naj jo poljubimo v ljubezni dom življenja, ker je življenje in je ljubezen'. Patočka v marsičem o njej misli podobno kot Heidegger, včasih pa tudi kot Nietzsche, ki ljubi večnost.  Heidegger v svoji skrbi za bit, skrbno odmerja čas svoje smrti oz. smrtnosti. 

Človek rad poudarja svojo silo oz. moč. Morda res nobena žival ni močnejša kot človek. A pred kozmično naravo bi moral biti ponižen. Morda je v tem razlog, da rad tekmuje s svojimi slabšimi sovražniki in jih premaguje. Tudi Heidegger ne misli kozmološko vesolja kot našega doma. Vsaka revolucija, ki poudarja silo, najprej obuja sveto oz.  ustvarja nove bogove. Primanjkuje nam čutečih kvantnih razumevajočih voditeljev. Zato je predvidljivo, da bodo vojne tudi v prihodnosti. Vojna se nevarno približuje k nam. izomorfijo točk v vesolju je načelno. Razlikujemo med nemočjo moči in močjo nemoči. O tem imam posebno monografijo,     

Tudi mi bi lahko pozdravljali vladarja 'ave Cezar, morituri te salutant'.  Tudi mi smo zaradi greha zgroženi. Krščanstvo pomeni mysterium tremendum. Videti je, da sta Kierkegaard in Derrrida to domislila do meja izrekljivega. Vprašanje je, kako skrivnost in odgovornost  sovpadatata. To izpričujejo nekatere biblijske zgodbe, predvsem zgodba o Abrahamovem žrtvovanju sina Izaka. Videti je, da je bila Abrahamova zvestoba Bogu uspešna, saj je Bog za nagrado še pomnožil človeški rod.      

Žal trgovina spodbuja samo individualne vloge nakupa, ne pa tudi osebe. To razumem tako, da sami odločamo in razlikujemo potrebne od nepotrebnih stvari. Niso nam takoj na voljo informacije, ki bi jih rabili pri odločanju. V transparentnosti ni še nič skrivnostnega. Človek. postaja merljiva sila, ne pa skrivnosten odnos do biti. Bit je prekrita s silo. Smrt prinese samo sebe. Ljubezen ne umre naravne smrti, verjetno umre zaradi prekinitve s svojim božjim virom, ki ga pogosto ne znamo obnoviti.  

S svojim načinom življenja bodisi svoje bodisi partnerjevo življenje skrajšamo ali podaljšuje mo. To je včasih že sproti še bolj pa naknadno subjektivno (in objektivno) očitno.  Znano je, da negativist5i oz. pesimisti stanje svojega telesa poslabšajo, optimisti pa izboljšajo. V tem smislu smo svoj lastni placebo (Dispenza). Kako se spominjati pozabljenega oz. najti izgubljeno. V čem je odrešujočnost Jezusove smrti? Kesanje, odpuščanje grehov… krščanstvo nas usposablja za boj proti moralnemu nazadovanju z darom neskončne ljubezni. S strahom in trepetom delajmo za svoje odrešenje oz. zveličanje. Trepetamo zaradi izkušnje žrtvovanja.  Abraham ne sovraži svojega sina iz sovraštva, ampak iz ljubezni, enako kot Bog žrtvuje Jezusa za nas. Niti Izak niti Jezus ne umreta zares. Jezusa sicer doleti človeška smrt, vendar pa vstane v treh dneh.  Ne moremo biti zvesti vsem hkrati. Jezus ni zvest hkrati Bogu in Jožefu ter Mariji. Temu se ne moremo odreči in tudi ne opravičiti. Bog se je hotel prepričati, da Abraham trepeta pred njim.  Gre za novo modalnost 'preganjane resnice'. Tu ne gre za analogijo entis kot pri Aristotelu. Vsak primer je enkraten v preizkušnji boga ali narave. Zato bi lahko govorili o suspenzu obče normativne etike npr. pri sovraštvu do tistih ki jih najbolj ljubimo kot sorodnike in odvajanju od najljubših navad, ki niso v skladu z božjo voljo.          
Vera brez znanosti je slepa, znanost brez vere je prazna

Kierkegaard in Derrida sta dekonstruktivista, ker se odpovedujeta kartezijanskemu objektiv nemu, racionalnemu metafizičnemu znanju v imenu subjektivne metafizike. Oba sta se zavedala daru smrti, ko sta se že bolno počutila v njenem objemu. Zato je neizgovorljivo skrivnostno, a to terja našo osebno odgovornost. Tudi Bog je zmotljiv in prekliče načelo, ki ga izpostavi. Derrida razmišlja, ali Bog lahko odpusti samemu sebi. Paradoksalno bi se moral Abraham opravičiti Bogu, da mu je bil preveč zvest za ceno umora svojega edinega sina. Današnje sodišče bi Abrahamu prisodilo namerni umor svojega sina. Zaradi Boga smo lahko nezvesti svojim sorodnikom, tako kot se je Jezus začasno odtujil Jožefu in Mariji. Nikoli več ne bo pogojeval vesoljnega potopa, ko sklene dogovor z Noetom, ki reši s seboj tudi pare živali, da se te lahko razmnožujejo. Ali nas je ustvaril zato, da bomo presegali lastno zlo. In če ga ne bomo, bomo uničili civilizacijo. Za Derridajem tudi Bucay skuša s človeško logiko razumeti božja ravnanja. Resnica kot taka ni niti filozofska niti teološka,  ampak je (ne)besed no pričevanjska o našem bivanju v svetu. Heidegger predpostavlja skrivnostnost z metodo razkrivanja (gr. aletheia), vendar se sam ne podaja v mistične vode. Tudi ne razlikuje svete in posvetne skrivnosti naše svobode. Skrivnostna svoboda se pokaže npr. v Dostojevskijevem Velikem inkvizitorju. Putin mu je podoben v kombinaciji avtokratskega racionalizma in iracio nalnosti (zatajene) duše. Pri eksistencialistih ne gre za racionalno odločanje o svoji smrti. Očitno ne bomo skrivnosti nikoli razkrili v vsej transparentnosti, zato ostaja odprto vprašanje vere in znanja. Kierkegaard kombinira filozofsko in svetopisemsko hermenevtiko Schleirma cherja z vidika večnosti. Razbije iluzijo Heglove identitetne skladnosti misli in realnosti, ki se začne že s Parmenidom in Platonom.  Heidegger pa v svojih poznih letih ponovno premišljuje Parmenidovo ontologijo.       
 
Zavest izhaja iz zavesti. Lahko ocenim, da je ta avtonomni, skrivnostni izvor čudež narave oz. božje stvaritve življenja. Smrt je neločljivo povezana z življenjem, zato (ne)napovedljivo prehajata drug v drugega. Ali Biden lahko sledi modelu bivšega kitajskega predsednika Mao ze Donga, ki je dokazal, da obvladuje divje vode? Konfucijev nauk je starosti dal najpomemb nejše mesto in vlogo. Starejši politiki so na splošno milejši pri ukrepih.       

Kierkegaard 'mislim torej sem' nadomesti s formulo 'obupujem zaradi greha, torej sem'. Ta doba še traja, ker smo izgubili občutek tragičnosti  Kierkegaardova dialektika je izključujoča v svoji vključujočnosti in vključujoča v izključujočnosti. To pomeni, da je globoko paradoksal na, ker ne priznava identitetnega stekališča, ki ga starostniki potrebujemo. Kierkegaard je umrl mlad prav zato, ker ni imel opore. Njegov obup kliče po sočutju, kar pomeni po novi socialnos ti še danes.  V takšni etiki prevladujejo pretežno zgodbe in ne pojmi. Kierkegaardo vo obuja nje zgodbe o Abrahamu in Izaku tako je problematično, da odnosa med skrivnostjo in odgovornostjo ne moremo razumeti. Odgovornost do vseh nujno pri kom spodleti. Je onkraj tiste, ki bi se jih dalo pojasniti. Je odprtost in odgovornost za drugega težka. Ko osebna izkušnja postane javna dobi pomen. Do tega privede tudi medosebna komunikacija. Nesmrt nosti ne smemo dokazovati objektivno, ker je eksistencialna. Bistvene resnice so vezane na naše strasti.     .  

Einsteinov bog ni oseben. Je blizu Spinozovega. Pri njem ni bog narava, ampak je narava Bog, kar pomeni, da je harmonično urejena. Žal pa bolj ko vesolje spoznavamo, več nesmislov v njem odkrivamo npr. črne luknje. Einstein razlikuje tri faze razvoja religije, 1. strah pred kaznijo, 2. moralna religija in 3. kozmična religija. Na 2. stopnji nastopi želja verujočega po vodenju, Bog ljubi, varuje  in nagrajuje. Na 3. stopnji vsak vidi sebe, Demokrita, Spinozo itd. Ti verjamejo v moč zakonov namesto v božjo voljo. Manjka jim spoznanje, da je v naravnih zakonitostih že božja volja.   

Nenavadno je, da gravitacija upočasnjuje čas, ukrivlja prostor, hitrost upočasnjuje, hitrost povečuje maso, povezana delca se spremenita ne glede na oddaljenost enega od drugega, če je dovolj energije se pojavi snov,kvantni dogodki se pojavijo naključno. Kvantna teorija nima smisla, a deluje. Na fizikalni svet gledamo lahko kot na virtualno realnost. . .        .   

Balažic (2023) pokaže na prepletenost družbeno-političnega dogajanja in kozmoloških odkritij. Pokaže tudi nasprotujoča stališča, ker nobena znanost razen matematike, ni enoznačna. Je eden redkih, ki se večkrat vrača v zgodovino človečke misli, da jo pokaže kot izvor novih zamisli. George Ellis je naveden kot edini, ki verjame v krščanskega Boga.   
Hoyle je predlagal zakon o ohranitvi stacionarnega vesolja. Mislim, da mu ni nihče sledil. 
Kozmično dogodkovno obzorje je meja našega vidnega sveta. Zato nekateri govorijo še o obstoju nevidnega neskončnega vesolja. Nekaj nam nevidnega je sprožilo pok. Namesto niča pozna Einstein nek kozmični razum. Schafer je tipični predstavnik božje kozmologije. To pomeni, da kozmologija ni povsem emancipirana od mitov in religije. Ni vseeno, kako razumemo veliki pok ali kot singularni absolutni začetek ali kot enega izmed faz. začenjanj . 
Papež Pi 12. je pozdravil idejo velikega poka kot pravilen uvid v fiat lux. Naš čas se zdi podoben propadanju rimskega imperija. Po velikem poku lahko sledi karkoli, ker predstavlja eksplozijo snovi in energije.  Arabska beseda 'kalam' pomeni gotovost in izključevanje dvomov. Kar začenja obstajati, ima vzrok. Pred pokom ni bilo ničesar prej in ni bil viden od zunaj. Pred njim naj bi obstajale strune. Verjamemo v izotropnost in homogenost vesolja, ki nima središča.  Stvarjenje se dogaja ves čas. Morda gre za dialektiko razvoja  višjih ravni s svojimi specifičnimi zakonitostmi iz nižjih. Zato je prihodnji razvoj nenapovedljiv. Ponekod nastajajo kompleksnejša stanja s samozavedanjem. Mi smo v povezavi z vsem, ker smo vibracije. Ob tem sem se spomnil knjige frekvenca. Kljub zakonitostim je naključni razvoj vesolja nenapovedljiv. Kdo trdi, da vesolja sploh ni. Tegmark trdi, da obstaja veliko število nam podobnih planetov in ljudi na njih. 
      
Prasevanje, pra-atom, pramorje. Balažic vedno pokaže tudi izvor določene astronomske ideje in njen omejeni domet veljavnosti. Prav tako se ne boji pokazati Einsteinove in Hawkingove zmote, ki sta jih že sama odkrila. Kozzmološka znanost ne napreduje k vedno večji gotovosti in dokončnosti vedenja o vsem. Večinoma en problem reši, drugega pa odpre.

Glashow opozarja, da lahko nauk o superstunah preide v verovanje, ker v teoriji vsega iščemo harmonijo, lepoto. Po 1. svetovni vojni smo svojo predstav o vesolja razširili onkraj Rimske ceste. Galaksije se od nas oddaljujejo razen Andromede. Vse, kar se lahko zgodi, se nekje v večvesolju zgodi. Te domneve ne moremo preverjati, lahko pa vanjo verjamemo.  Možno je še ciklično vesolje. Glede na sosledje faz en veliki pok izhaja iz prejšnjega in mu bo nek drug v prihodnosti sledil. V tem sistemu veliki pok ni začetek, ampak razvojna fazni prehod. Pojav ljali so se že v preteklosti kot trčenje dveh bran. Stoiki so že poznali podoben model vznika iz pepela, kar potem zajame nov ogenj.. Steinhardt piše o ekpirotehnični fazi, ki sčasoma pogojuje nov trk. Počasno kršenje je vzrok za gravitacijske valove, kvantne fluktuacije itd. Avtorja menita, da omenjena teorija ne nasprotuje prejšnjim, in da lahko ponekod celo bolje razloži razvoj. Ciklična teorija izhaja iz teorije strun. Vesolje se ne širi v neskončnost, ker temna energija opeša. Živimo v času kozmološkega nereda. Zavestna nevednost vzpostavlja vednost. Takšen primer je Kopernik z znanstveno revolucijo. Določena vprašanja je treba pustiti odprta, ne da se jih zakrpati z domišljijskimi predstavami, ker ta samo navidez rešujejo problem. Določeno mejo našemu spoznanju postavljata Heisenberg s principom nedoločlji vosti in Lacan z našo slaboumnostjo. Ni možno neposredno povezati realno s simbolnim. V kvantni teoriji matematika govori le o verjetnem svetu, ki mu daje vrednost subjekt. .v zadnjem delu Balažic daje pregled pojmovanj časa. Einstein je čas in prostor združil kot sestavini istega astrofizikalnega dogajanja. Čas je začel teči z velikim pokom. V fiziki čas ne teče, zato je možno, da je to človekova iluzija.  Simultanost dogodkov je relativna, absolutizacija sedanjosti ni možna. Manifestacija gravitacije j rezultat ne-evklidske topologije prostor-časa. Vsak opazovalec ima svoj niz zdajev. Različnih lokalnih časov ni na skupni objektivni podlagi. Naše vesolje je posledica najverjetnejše zgodovine.

Tom čuti povezanost, ne več bolečine, ampak več ljubezni, ki ga objema, je popolno sprejemanje, dviga se v nebo. Počuti se dobrodošlega doma. Nebo nam posthumno nič več ne očita. Čuti obnovo energije. Tudi Walsch je prepričan da smo v božjih očeh napravili za svet več, kot si mislimo. Vsekakor se je modro pripraviti na svojo smrt, da se je ne bojimo in da jo doživimo mirno in milostno. Na Zemljo pridemo po doživetja in pridobivamo lastne izkušnje. Newton nam pripoveduje zgodbe drugih duš, da bi nam olajšal prehod. Nekateri kot kozmonavti vidijo Zemlji od zgoraj, kako je prežeta s svetlobo izkušenj. Nekaterim druga bitja pomagajo prestrukturirati svoje telo, da postaja bolj funkcionalno.  Harmoniziranje energije nas napravi vitalnejše. Sam prosim in se zahvaljujem za to znotraj molitve rožnega venca.    

Guggenheim Bill in Guggenheim Judy (2008) nas sprašujeta, ali je z nami navezal stik kak preminuli svojec. Z nama z ženo in sestro Darinko ga ni. Pri prebiranju tovrstnih zgodb sem dobil občutek, da se svojci oglašajo tistim, ki so že v času življenja imeli dobre stike in po njihovi smrti zelo žalujejo. Svojci jim pridejo povedati, da so našli svoj mir, da jim je dobro in da jim ni treba žalovati.   

Prav gotovost smrti odpira vprašanje vesti. Hegel misli nič na nčin identifikacije biti in niča v postajanju, tedaj na heraklitski način. Heidegger misli čas v okviru usmerjenosti tu-biti  na konec, za smrt. Človekova usoda je tragična. V času je bistveno razočaranje. Bloch odpira utopično upanje na prihodnost. Duh pri Heglu postane iz substance subjekt. Hegel zagovarja nujnost vojne za razvoj zavesti. Smrt je zanj absolutni gospodar. Smrt je na nek način povra tek v pra-temelj v podzemlje. Kadar umremo, je to prezgodaj, ker konec ne sovpada z dovršenostjo dela. Metafizika je pogosto povzdigovala večnost nad čas. Bloch razume zgodovinskot kot vrnitev domov, v humano prebivanje. Verjame v dovršitev človeka. Dotlej živimo v mračnjaštvu. Delati zanj pomeni predstavljati bit v njeni resnici.  Človek bit ustvarja.    
Polet v prihodnost je upanje na dovršen svet, ki je beg pred odtujitvijo. Prefinjeno zagovarja kulturo sočutja.  To terja ves umni, smiselni angažma. Upanje je utopično. Na svet gledamo kakor da je dovršen. Pri Bergsonu je trajanje svoboda za prihodnost. Strah pred smrtjo je strah, da nismo življenja (iz)živeli. Želi doživeti zavest utopične glorije, ki čudenje razume kot razprtje. Skrb za boljši jutri je potreben.  Je smrt smiselna? Čudenje je anticipacija doma dovršenega sveta. Knez Andrej v Tolstojevem romanu Vojna in mir pravi, da je bilo nekaj v tem življenju, kar še ni razumel in še zdaj ne razume. Po Lewinasu nam Bloch zastavlja tri naloge 1. da si ustvarjamo identiteto drugače kot z vztrajanjem pri svoji biti, 2. podreditev biti človeškemu redu, 3. ločitev časa od niča, čas ni popolna destrukcija. Tako smrt izgubi privegij smisla. Jankelovitch pravi, da so ljubezen, svoboda in Bog močnejši od smrti in obratno. Kakor zavest prevladuje nad smrtjo, tako tudi smrt nad zavestjo. Ionesco pravi, da tedaj, če močno ljubiš, se smrt umakne. Zato Diotima v Platonovem Simpoziju pravi, da' je ljubezen želja po nesmrtnosti'. In zato je Lewinas prepričan, da časa ni mogoče podrediti 'biti za smrt'.              

Smrt kot ničnost bivanja kot tista, ki razvrednoti vse vrednote. Rak je tudi duše iskal med njihovimi prijatelji, saj je spoznaval, da med njimi vlada samo ljubezen. To je tista svetloba, ki jo je Navsezadnje sistematično gojil zase in za druge. Pisanje pomeni prenos izkušenj, ki prinaša zadovoljstvo in spodbuja oz. anticipira nadaljnje raziskovanje. Palijski teksti vsebuje jo budistične meditacije o minljivosti – amici. Štaudoharjeva (Delo, SP, 2024) je zbrala misli o tem, kako so sodobni znanstveniki z grozo prihajali do novih spoznanj. Nihče izmed navedenih imen ni obvladal (budistične) meditacije.  Modrec pravi : največje zlo je, da vse mineva, alternative izključujejo.  V tem je razlog, zakaj odločanje nekatere spravlja v obup. Odločitev vedno tudi nekaj izključuje, negira to, česar ne bi radi izgubili. Ideja o nenehnem progresu družbe in posameznika tudi današnja gospodarska regresija demantira.   
Howes (2022) nam predstavlja osebne zgodbe uspehov in strokovne ugotovitve, ki do njih vodijo. Pri tem je treba premagati strahove pred (ne)uspehom. Mene ne zanima področje poslovnosti, ampak izboljšanje medsebojnih odnosov. Sprašuje nas, kdaj se razjezimo. Kadar naletimo na nerazumevanje oz. neodobravanje. Vsak ima raje soglasje kot izzivanje nesoglasja s kritikami, slabšalnimi komentarji, zavračanji zaradi nenatančnosti, itd. 

White piše, da zlodej hoče Boga očrniti, da je tiran. V bistvu gre za projekcijo svojih lastnosti nanj. Bog je ljubezen, ni nas  prikrajšal za trpljenje, ampak trpi z nami. Pravo vero so zastrla praznoverja in laži. Bog bo kaznoval prestopnike svojega zakona. Bog nam podarja večno življenje v Njem. Mrtvi v Kristusu bodo vstali z njim, saj je zanje pripravil prostor. Mrtvi spijo do trenutka sprejema v Nebesa. Sodobni spiritualizem širi nauk o nesmrtnosti duš. Širi se zmota, da med pravičnimi in nepravičnimi ni razlike. Vedeževalke neupravičeno dobijo mesto verskih resnic.   Ta zmede ni čas lahko prestanejo le tisti, ki razumejo, kaj o mrtvih pričuje Sveto pismo (White, 22). človek naj ohranja moč božje stanovitnosti, da jih oz. nas bo Bog ohranil v uri skušnjave. To obljublja Zveličar. Jezus ohranja in dopolnjuje nauke Stare zaveze.   
     
Selimović (2004, 13, 14) nam pove, kakšen odnos imajo muslimani do smrti. Smrt je edina gotovost, ki nas bo doletela. Vse, kar delamo, je priprava nanjo. Je edina 'selitev iz hiše v hišo'. z njo ne izginemo, ampak se drugič rodimo, ko e loči duša od telesa.  Po ločitvi človek doživi popoln vzpon. Duša se je osvobodila. Ne jokajmo za umrlim, ampak za seboj. Bog nas je spremenil iz ene oblike v drugo.   Duša se vrne k svojemu gospodarju. Smrti se kljub temu bojimo, ker je neznana, ker je bolečina izgube zdravja. 

Kalifornijska klinična psihologinja in učiteljica življenja Arlene K. Unger (2016) nam ponuja 50 hitrih in učinkovitih vaj čuječnosti in sproščanja. Z njimi krepimo pozitivno naravnanost in 'izurimo« um, da radostno dojema življenje'. Ista avtorica (2023) nam v 50 vajami sproščanja in čuječnosti sporoča, kako hitro zaspati, ne da bi se ponoči zbujali. Zjutraj boste vstali polni novih moči 

Tomšič (2013, 243) se navezuje na Marxovo formulacijo  odboja vrednosti od same sebe kot od svoje notranje drugosti. Ne vem, kaj pomeni tak odboj. Enost vrednosti trči s samo seboj in se tako proizvede kot svoj last ni presežek. Kapital postane razcepljeni subjekt. .    

7.Cilji krščanske duhovne prenove

Vprašanje, kaj nam Kristus pomeni danes, si moramo zastavljati vedno znova, ker se zgodo vinska situacija spreminja. Moltmann (1994, 92-104) si zastavlja to vprašanje s kristo-kozmič nega vidika. Piše o kozmičmi kristologiji. Razdeli jo na 1. vzrok vseh stvari – creatio origina lis, 2. gonilna sila evolucije – creatio continua, 3. Kristus kot odrešenik celotnega procesa – creatio nuova.  Na ta način povzema staro-protestantski nauk o trojnem kraljevanju. Kristus vlada v naravi, v milosti in v kraljestvu dovršitve.  Ta shema je daleč od Garaudyjevega koncepta ponotranjene božje – človeške besede.  Tu ne gre za notranje osebni, ampak notranje kozmični vidik. V 2. točki prevzema Moltmann nauk T. de Chardina. Naj se z našim sodelovanjem že danes dogaja prerojenje vsega sveta, ki ga bomo videli na koncu. Po Molltmannu je bila v začetku skladna skupnost, ki se je pozneje diferencirala. Dih pomeni življenje, izdih pa smrt, prah. Ruah – duh, dih, veter je vel nad vodami. Bog pomeni veselje nad stvarstvom in mu prepeva v smislu kozmične liturgije. Pomembno je božje kraljestvo v ozdravljanju bolnikov. Zanj vsak dan molim. Naučimo se upati kljub zmedi in verjeti v moč bere, dobrote in ljubezni. Seveda antropocentrični vidik odpira vrata grehu 'vsega dovolje nega'. Kozmocentrični vidik pa po moje izroča božjo zgodovino kozmičnim naključjem. Takšen Bog izgubi nebeško skladnost. Na nek način že sv. Pavel anticipira kozmičnost Kristusa (glej: Moltmann, 89). Vsem religijam gre za svetovni mir.  Jezus se predstavlja v raznih opredelitvah – luč sveta, vsemirje, kruh življenja,… Le v dialogu lahko odkrijemo resnico. Kristus bo prišel, ko bo potrebno, ko bo svet izgubil upanje, ko bo pot zanj pripravljena. Njegov prihod se napoveduje z oznanjevanjem evangelija in spreobrnjenjem. Zanj je treba biti buden. Po Bubru je vsak čas blizu njegovemu prihodu. Vsak trenutek lahko postane mesijanski.  Pot od strahu k upanju je bistveno za krščanstvo.  Kierkegaard je prepričan, da naj se naj naučimo pravilno 'bati se' (lat. anxietas) v smislu upanja (spes), da se bomo znali zavarovati (glej Moltmann, 54). Takšni kristjani so 'mučenci poslušnosti. Po Blochu smo s tem usmerjeni na pozitivni rezultat. Potrebni sta pogum in previdnost. V Getsemanskem vrtu je Jezus občutil strah osamljenosti. Spoznanje, da je nekdo pred nami že preživel strah, ki nas pesti, nas osvobaja. Ker je Yalom priznal, da se tudi sam boji smrti, je to osvobajalo njegove kliente. Ko bolnik v svojem strahu spozna Kristusovega, je to blagoslovljeni strah, ki ga sčasoma osvobodi (Moltmann, 58).   

Tudi v verski praksi spreminjamo prepričanja. Sveta Marija prinaša varnost in vedrino tistim, ki so z njo v verovanjsko-molitvenem stiku. Verovanje je kontrafaktično. Ne glede na to, kakšna so trenutna dejstva, verjamemo da Bog dela dobro za nas. Nenehno se je treba truditi za dobro, ker zlo pride že samo. Večina začne v krizi obupavati, zato sestra Faustina v molitvi božjega usmiljenja goji 'upanje proti upanju'. Sama je živela v obupnih razmerah nemške in ruske okupacije Poljske od l. 1939 dalje, in se je tega dobro zavedala. Tudi sam imam vnuke. Vsi so shodili tako, da so padali na tla in nato vstali. To je bil začetek njihovega križevega pota, ki ga hodimo tudi mi v tretjem obdobju. Zaradi stisk ne bi smeli vere opuščati, ampak bi jo morali še poglobiti. Brez tega ni vstajenja. In brez svojega duhovnega rojstva ni božiča. V zadnjih letih smo govorili pretežno o komercialnem božiču, ker so nas razni sejmi zasleplje vali. Sekularizacija je v novem veku po renesansi nastala zato, ker s ljudje stremeli, da bi vse imeli. Pozabili pa so na to, čemur je Fromm rekel biti pred imeti. Tisti ateisti, ki so vero zaradi imetja, vključno z imeti prav opustili, ne morejo razumeti, zakaj jo drugi še imajo, tradiciona listi pa ne morejo razumeti, zakaj so jo drugi tako z lahkoto zapravili zaradi 'hudičevih skuš njav'. Schubertova nas v Uri molitve uči, kako spravimo to, kar smo prepustili hudiču, spet nazaj pod vodstvo Kristusa. Po eni strani nas k temu usmerja pozitivna psihologija pa tudi de Bonova pozitivna revolucija. Nobena od teh ne spodbuja čuječnosti pač pa jo predpostavlja.  

V krščanstvu poznamo že biblijski pogovor med Pilatom in Jezusom. Ko je šel Pilat v sodno hišo, poklical Jezusa in mu rekel: »Si ti judovski kralj?« Jezus mu je odgovoril: »Praviš ti to sam od sebe ali so ti drugi povedali o meni?« Pilat je odvrnil: »Sem mar Jud? Tvoj narod in véliki duhovniki so te izročili meni. Kaj si storil?« Jezus je odgovoril: »Moje kraljestvo ni od tega sveta. Ko bi bilo moje kraljestvo od tega sveta, bi se moji služabniki bojevali, da ne bi bil izročen Judom, toda moje kraljestvo ni od tod.« Pilat mu je rekel: »Torej si ti vendarle kralj?« Jezus je odgovoril: »Ti praviš, da sem kralj. Jaz sem zato rojen in sem zato prišel na svet, da pričujem za resnico. Kdor je iz resnice, posluša moj glas.« Pilat mu je rekel: »Kaj je resnica?« Jn 18,33-37
 Verjetno smo že večkrat poslušali poročilo o sodnem procesu proti Jezusu. Zase lahko rečem, da mi do danes ni prav jasno, kaj je bil razlog za smrtno obsodbo. Če se ob tem ustavim, priznam, da mi ni ravno logično. Ko gre za tako hudo krivdo, da je potrebno obsoditi človeka na smrt, naj bi bila obsodba vendarle nedvoumna. Zakaj nejasnosti? Je problem odgovor na vprašanje: Kaj je resnica? Poglejmo, kaj je resnica za Pilata in kaj za Jude.
Resnica je, da je Pilatu najpomembnejša posvetna oblast. Ker se zanjo boji, hkrati pa mu je nerodno to naravnost priznati, sprašuje Jezusa: »Si ti judovski kralj?« Ko Jezusa na sojenju prebičanega postavi pred ljudstvo in reče: »Glejte človek!«, hoče s tem dokazati, da na njem ni nič takega, kar bi lahko ogrožalo njega ali cesarja.
Jude ne zanima ali se Jezus dela za kralja ali ne. Čeprav je njihova utemeljitev, da je to, kar Jezus govori bogokletje, slišati v njihovi logiki zelo resnično, pa je resnica verjetno drugje. Kaj pa je resnica za Jude? Resnica je, da se hočejo Jezusa znebiti. Ker vedo, da je Pilatu pomembna samo posvetna oblast, pripeljejo Jezusa pred njega najprej z obtožbo, da se dela kralja in da ruši cesarjevo oblast. Pilat skuša to preveriti, a ker ne najde nobenih teženj pri Jezusu, da bi rušil njega in cesarja, ga želi Judom vrniti. Judje najdejo drugo resnico: »Mi imamo Postavo in po Postavi mora umreti, ker se je delal Božjega sina.« Pilat popusti pritiskom Judovskega ljudstva, ki mu grozi, da ga bo, če ne obsodi Jezusa, tožilo cesarju.  
Jezusova resnica je v ponižnosti tudi pri Terezi Avilski. Jezus je božji in ne cesarjev sin. Na cesarje deluje  prevratno. Posvetni vladarji se bodo morali  spreobrniti.  Ne bodo se več smeli skrivati za goro pravnih zapovedi opravičevanja svojega položaja. Resnica je, da se jim ne ljubi rasti, ne ljubi se jim spreminjati se in stopiti na pot spreobrnjenja. Ker pa Jezus ne odstopi od te zahteve, mora umreti. Pilatovo vprašanje: Kaj je resnica? je nedvomno retorično vprašanje tudi za Jude. Pilat ve, da Jezus ne zasluži smrti in kljub temu izpusti Barabo. Kaj je resnica? je retorično vprašanje tudi za Jude. Zato je takšno vprašanje izmikanje. Zveni mogoče v smeri. Kdo nam more dokazati, da to, kar počnemo, ni čista resnica? Jezus ne skuša dokazati, da početje njegovih tožnikov ni pošteno, saj ve, da to ni mogoče. Kdor noče slišati, ne bo slišal, kdor noče iskati, ne bo našel in kdor noče videti, ne bo videl. Resnica je ena sama, božja in te se ne da prilagajati po svojem kalupu. Pred njo moramo biti vsi ponižni in jo častiti. Spoznanje  Resnice ni ena od nalog našega življenja, ampak prva in najpomembnejša naloga. Ko jo izpolnimo, smo pripravljeni za gledanje Njene slave. Da je resnic več, je ena največjih zablod tega časa. Če hočemo v življenju narediti kaj velikega, se bomo nedvomno morali odpovedati tej zablodi. Samo vztrajno in zavzeto iskanje Resnice nas bo izpolnilo. Vse drugo nas pušča prazne. Praznujemo adventni čas Jezusovega rojstva in posthumni čas njegovega drugega prihoda. 
Binkoštne in sorodne reformne cerkve sebe opredeljujejo kot evangelijske oz. evangeličanske cerkve. So tudi evangeličanske cerkve, ki pripadajo bolj formalni veji protestantizma, kamor sodijo tudi državne vere v Združenem kraljestvu, na Nizozemskem in v Skandinaviji. 
Sorodna binkoštništvu so številna karizmatska gibanja, ki so se pojavljala v vsej zgodovini krščanstva. Binkoštniki se primerjajo z bogomili, katari, albižani. V Sloveniji so bili zelo dejavni prekrščevalci v času Trubarja. Bilo naj bi jih več kot luterancev. Skupno tem gibanjem je stremljenje k prenovi duha cerkve, ki je nasproten formalizmu, tradicionalizmu in teološkemu racionalizmu uveljavljenih cerkva. 

Z vračanjem k besedi Svetega pisma in verskim izkustvom tistih, ki jim pripisujejo poseben dar zamaknjenosti, se v teh obnovitvenih valovih verniki skušajo približati apostolskemu času, z živahnimi bogoslužji, ki naj bi bila navdihnjena s Svetim duhom, kot v apostolskih časih na »petdeseti dan« - Binkošti. Včasih ga zamenjavajo s ksenoglosijo, svetopisemskim darom jezikov. A prvo je brbljanje v namišljenem jeziku, drugo pa sposobnost tekočega govorjenja v pravem jeziku, ki se ga govorec ni nikoli učil.

Ksenoglosija ni prirojena oz. naravna sposobnost. Kar zadeva glosolalijo, pa je bilo v neki raziskavi ustanove Lutheran Medical Center dognano, da je to priučeno vedenje. Glosolalije se lahko naučimo, če upoštevamo nekaj preprostih navodil. Ugotovljeno je bilo tudi, da ljudje zmorejo »govoriti v jezikih«, ne da bi bili v transu ali podobnem stanju. Neki drug poskus s šestdesetimi udeleženci je pokazal, da je po poslušanju enominutnega posnetka primera glosolalije 20 odstotkov udeležencev znalo predvajane glasove natančno posnemati. Z nekaj vaje je to uspelo 70 odstotkom navzočih.

Razlikujemo dva vidika glosolalije. Prvi je mrmranje ali izgovarjanje glasov, podobnih jeziku. To lahko počne skoraj vsakdo; otroci znajo oponašati govor (sicer nerazumljivo), še preden se naučijo govoriti. To ni nič nenavadnega. Drugi vidik glosolalije pa je ekstaza ali vzhičenje, podobno transu. Tudi pri tem ni nič nenavadnega, je pa to stanje nekoliko težje namerno doseči, kot če bi le hoteli izgovarjati jeziku podobne glasove.

Nekateri kristjani, zlasti pripadniki binkoštnega gibanja, so prepričani, da je glosolalija po izvoru nadnaravna, podobno kot govorjenje v jezikih, o katerem beremo v Novi zavezi. Meni jo, da je glavni namen daru govorjenja v jezikih prikaz, da se nad govorca izliva Sveti duh, podobno kot pri dogodku na binkoštni dan (Apd 2; dogodek je napovedal Joel – Apd 2,17). Ni nenavadno.ds izhaja List Prenove v Duhu.  

Kristjani, ki zagovarjajo tako ali drugačno prakso glosolalije, si niso enotni o tem, kaj gloso lalija je in kako učinkuje. Nekateri zatrjujejo, da je to res dar Svetega Duha, drugi pa ji ne pripisujejo velikega pomena, saj je Pavel napisal, da je dar govorjenja v jezikih veliko manj pomemben kot drugi darovi svetega Duha (gl. 1 Kor 14). Spet drugi ne želijo spodkopa vati enotnosti cerkve glede takih vprašanj, zato o njih sploh ne govorijo ali pa pravijo, da je glosolalija psihičen pojav. Tretji menijo, da glosolalija ni nič manj kot satanova prevara. Ne vem, ali je smiselno iskanje določenega pra-jezika, ki ga ne moremo več obnoviti. Nekdaj je bila kandidatka za univerzalni jezik latinščina. V modernem času je umetni jezik esperanto, ki pa nima veliko govorcev. 

Ljudje po svetu govorijo in razumejo razne jezike. V prvi cerkvi so učenci spregovorili v pravih jezikih, ki pa jih sicer niso znali govoriti (Apd 2,8). Pavel je jasno povedal, da je govorjenje v jezikih znamenje za neverujoče, da bi se nanje širil evangelij oz. dobra novica o Kristusu (1 Kor 14,19.22).
Bínkoštništvo je protestantsko gibanje. Spada med evangeljske Cerkve, za razliko od druge glavne veje, evangeličanskih cerkva, ki združuje bolj formalne reformirane cerkve luteran ske in sorodnih veroizpovedi. Binkoštništvo daje poudarek na neposredno osebno izkušnjo Boga po Svetem Duhu in obstaja po vsem svetu. Največja skupnost je v Latinski Ameriki. Binkoštniki vidijo svoje korenine v sorodnih krščanskih tokovih, evangelijskih karizmatičnih gibanjih od 2. stoletja do sedanjosti. Sedanje binkoštne cerkve so se razmahnile zlasti v 20. stoletju, tako, da se med binkoštnike danes uvršča (po različnih ocenah) od 100 do 450 milijonov vernikov[1] ali do 25 % vseh kristjanov. Veliko binkoštnikov je v Latinski Ameri ki, ZDA in v nekaterih azijskih deželah. V Južni Koreji deluje največja binkoštna verska skup nost z okoli 800.000 člani. V Sloveniji deluje Binkoštna cerkev v Republiki Sloveniji.
Poimenovanje 'binkošti' izhaja iz imena za krščanski praznik binkošti (starogrško πεντηκοστή (ἡμέρα), pentekostē (ēmera), »petdeseti (dan)«). Praznik se obhaja na 50. dan po Veliki noči v spomin na svetopisemski dogodek, ko naj bi se na petdeseti dan po Kristusovem vstajenju in v skladu z njegovo napovedjo na učence izlil Sveti duh, s tem pa naj bi bila ustanovljena Jezusova cerkev. Na ta dan so nekateri učenci izpričali čudežni pojav govorjenje v neznanih tujih jezikih (glosolalija), kar je pogosto znamenje posebnega daru pri binkoštnikih kot tudi v sodobnih karizmatskih ločinah.
Binkoštne in sorodne reformne cerkve sebe opredeljujejo kot evangelijske cerkve, za razliko od evangeličanskih cerkva, ki pripadajo bolj formalni veji protestantizma, kamor sodijo tudi državne vere v Združenem kraljestvu, na Nizozemskem in v Skandinaviji.
Najbolj sorodna so binkoštništvu številna karizmatska gibanja, ki so se pojavljala v vsej zgodovini krščanstva. Binkoštniki vidijo sorodnosti kljub znatnim razlikam v teologiji, na primer z bogomili, katari, albižani ter husiti in prekrščevalci.[2]. Obstoj ljudskih verskih gibanj ob bolj formalnih veroizpovedi je izpričan tudi za obdobje Reformacije. Na Slovenskem so bili takrat zelo dejavni prekrščevalci, ki naj bi jih bilo v Trubarjevih časih več kot luterancev. Skupno tem gibanjem je stremljenje k prenovi duha cerkve iz formalizma, tradicionalizma in teološkega racionalizma. Z vračanjem k besedi Svetega pisma in verskim izkustvom tistih, ki jim pripisujejo poseben dar zamaknjenosti, se v teh obnovitvenih valovih verniki skušajo približati apostolskemu času, z živahnimi bogoslužji, ki naj bi bila navdihnjena s Svetim Duhom, kot v apostolskih časih na »petdeseti dan« - Binkošti. Binkoštniki verujejo v potrjevanje vere z božanskimi znamenji in čudeži, med drugim pogosto z glosolalijo, »govorjenjem v tujih jezikih«.
Ksenoglosija je svetopisemski dar jezikov.glosolalija je brbljanje v namišljenem jeziku, drugo pa sposobnost tekočega govorjenja v pravem jeziku, ki se ga govorec ni nikoli učil. Ksenoglo sija ni prirojena oz. naravna sposobnost. Kar zadeva glosolalijo, pa je bilo v neki raziskavi ustanove Lutheran Medical Center dognano, da je to priučeno vedenje. Glosolalije se lahko naučimo, če upoštevamo preprosta navodila. Nekateri zmorejo 'govoriti v jezikih', ne da bi bili v transu podobnem stanju. Poskus s 60imi udeleženci je pokazal, da je po poslušanju enominutnega posnetka primera glosolalije 20 % udeležencev znalo predvajane glasove natančno posnemati. Z nekaj vaje je to uspelo 70 % navzočih.

Na glosolalijo naletimo vsepovsod po svetu. Poganska verstva po vsem svetu so prežeta z jeziki, npr. sudanski šamanizem, kult boga Šanga na zahodnoafriški obali, etiopski kult demonov zorov, vudu na Haitiju ter religije južnoameriških prvotnih prebivalcev in avstralskih aboriginov. Mrmranje ali žlobudranje, ki naj bi pomenilo, da govorec, svet mož, doživlja globok duhovni uvid, je že starodavna praksa. 

Zlasti pripadniki binkoštnega gibanja so prepričani, da je glosolalija po izvoru nadnaravna, podobno kot govorjenje v jezikih, o katerem beremo v Novi zavezi. Menijo, da je glavni namen daru govorjenja v jezikih prikaz, da se nad govorca izliva Sveti Duh, podobno kot na binkoštni dan (Apd 2; dogodek je napovedal Joel – Apd 2,17). Cantalamessa (2001) je prepričan, da lahko vsi prispevamo k delovanju nove binkoštne cerkve in k prenovi našega krsta. S Tončko sva opravila vse zakramente in vsak dan moliva za milost zdravja, medseboj nega razumevanja in dolgega skupnega življenja. Za naju bo letošnja pot po Normandiji in Bretaniji v bistvu že drugo romanje, čeprav formalno to ni bilo niti prvo.  Ogenj duha, ki je nastal ob krstu bo ponovno zažarel v sposobnosti ljubiti, ko odstranimo plast pepela. Bog nam da priložnost 'postati novi ljudje, dediči nove zaveze, pevci nove pesmi'. Smo v molitveni šoli Svetega pisma. Z najdrznejšim jazom se lotimo izzivov. Tako da si upamo. Oče drži za roke vero in ljubezen. Oče trpi s sinom. Z njim trpi vsa sveta trojica. To sodi k njeni popolnosti. Jezus uresniči odrešenje z vstajenjem, skupnost pa z binkoštmi.   

Tisti, ki zagovarjajo tako ali drugačno prakso glosolalije, se razhajajo pri vprašanju, kaj glosolalija je in kako učinkuje. Nekateri zatrjujejo, da je to res dar Svetega Duha, drugi pa to zanikajo. Sv. Pavel je zapisal, da je dar govorjenja v jezikih veliko manj pomemben kot drugi darovi svetega Duha (gl. 1 Kor 14). Nekateri ne želijo spodkopavati enotnosti cerkve glede takih vprašanj, zato o njih sploh ne govorijo ali pa menijo, da je glosolalija psihičen pojav. Nekateri menijo, da je glosolalija le satanova prevara. Ljudje po svetu govorijo in razumejo najraznovrstnejše jezike, a v takem ekstatičnem izgovarjanju glasov ni prepoznati kakega resničnega jezika. Slišati je zmešnjavo vzhičenih glasov in zvokov. Jezusoivi učenci spregovorili v pravih jezikih, ki pa jih sicer niso znali govoriti (Apd 2,8).  

Dantejeva vica že pomenijo predvidevanje nebeškega raja. Dante ne dvomi, da ta pot ni zanesljiva. Ko sem pisal o 'Vidikih hrepenenja v službi življenja' (172 strani) in o 'Odkrivanju nezavednega v jeziku in mišljenju' (333 strani) na to predstavo nisem pomislil.  Neka psihologinja je povzela pot integritete v treh stavkih 'vedi, kar dejansko veš, občuti, kar občutiš. Reci, kar misliš in naredi, kar dejansko hočeš oz. želiš'.  Mar ni v tem nasvetu zmeda med egom in sebstvom in spregled, da smo že vnaprej družbeno pogojeni? To avtorica imenuje nasilni pravičniški um.  Šele iz pravega jaza izžarevamo ljubezen.  Z redno vajo posta nejo spremembe trajne.   

Iskanje 'grešnega kozla' pri drugih  je za Jezusa naivno in kratkovidno. Krivičnost, ki je sad zla, izvira v človekovem srcu, kjer so klice skrivnostnega popuščanja zlu. Da, človeka slabi globok vzgib, ki zavira njegovo sposobnost vstopati v občestvo z drugim, čeprav je po naravi odprt svobodnemu pretoku sodeleženja, znotraj sebe doživlja neko čudno gravitacijsko silo, ki ga sili v zapiranje vaše, v uveljavljanje sebe nad in proti drugim. Ta sebičnost je posledica izvirnega greha. Ozaveščen vernik se osvobodi sebičnega vzgiba in se odpre ljubezni.
Evangelist Marko poroča o Jezusovih besedah o čistosti oz. nečistosti: »Nič ni zunaj človeka, kar bi ga moglo omadeževati, če pride vanj, ampak ga omadežuje to, kar pride iz človeka. Kar pride iz človeka, to ga omadežuje. Od znotraj namreč, iz človekovega srca, prihajajo hudobne misli« (Mr 7,14–15.20–21). Farizeji so bili navajeni odkrivati izvor zla v nekem zunanjem vzroku. Tudi za številne moderne ideologije krivičnost prihaja »od zunaj«. Tako so delovali tudi revolucionarji. Pravična družba je družba enakih v komunizmu. Tudi Agambden meni, da ljudje najraje iščejo in najdejo 'grešnega kozla'. Jezus opominja, da je to naivno in kratkovid no. Krivičnost, ki je sad zla, izvira v človekovem srcu, kjer so klice skrivnostnega popuščanja zlu. Da, človeka slabi globok vzgib, ki zavira njegovo sposobnost vstopati v občestvo z dru gim, čeprav je po naravi odprt svobodnemu pretoku sodeleženja, znotraj sebe doživlja neko čudno gravitacijsko silo, ki ga sili v zapiranje vaše, v uveljavljanje sebe nad in proti drugim.  
Rak (2005) je obiskoval pokopališča, da bi se laže sporazumeval s sencami. Tako da bi z njimi poiskal skupni jezik. Zlasti vaška pokopališča so dobro obiskovana. Vprašanje je, kako v sencah deluje energija, da spet oživijo in kako v živih, da umrejo. Vprašanje je, ali so pokopališča na primernih krajih. Če niso, se na njih zbirajo mladi, ki jih poškodujejo. 

Prižgana sveča je pomoč pokojnemu pri čiščenju zemeljskih ostankov. Je povezava med živim in mrtvim. K spominu na pokojne pomaga le sveže odtrgano in ne cvetličarsko cvetje. Žalost je za Raka zapleteno, zmedeno čustvo. Navzven je videti plemenito, od blizu pa ni. Za pokojnika je smrt osvoboditev. Žalujoči pa ga vlečejo nazaj. Svojci naj bi raje mrtvega proslavljali v novem rojstvu in novi svobodi. Dan mrtvih – vseh svetih je dan odprte povezave med živimi in mrtvimi. Postopno se je znebil strahu pred smrtjo, ki jo je poslej dojemal kot tekoč prehod iz enega stanja v drugega. Prenehal je biti mesojedec, ker ni želel v sebi prede lovati živalskega strahu pred smrtjo. Res se s tem prenašajo tudi valovanja energije.   

Kako deluje presajanje energije? Ko mrliča v secirnici raztelesijo, jih študentje medicine jemljejo kot mrtva mrzla trupla, njihove sence pa so se vedle kot da so še žive, a jih nihče ne opazi. To je bil njihov še neugasli spomin in ne fizično občutje. Takoj se jih ne bi smelo pripeljati v secirnico. Moški spermiji živijo še 5 dni po klinični smrti. Gladko mišičje se odziva še 3 dni po njej. Šele ko so izčrpane vse energijske zaloge, smo zares mrtvi. Pokojnik je prejemal energijo od tistega, ki mu je ledvico podaril. Vanj se je pretakala energija zdravega  prejemnika. Prejemnik bi moral darovalčevo dušo objemati z ljubeznijo. Presaditev srca je nekomu rešila življenje, a mu je zasužnjila dušo, ki ne deluje več na priznan način. S tujim srcem je prešla nanj drugačna energija, ki ga je ubila. Rak poroča, da so po kloniranju ovce klonirali še človeka. Ženska, ki se z razširjeno zavestjo odloči donositi kloniranega otroka, odlaga svojo smrt.  Verjetno še ni ženske, ki bi umrla prej kot nedonošen kloniran otrok. Rak sem ter tja omenja tudi druge porodničarje posmrtnega življenja, ne pa tudi katere izkušnje je z njimi izmenjal. Rak je primer radovednega raziskovalnega spomina, ker je na osnovi dotedanjih pridobljenih izkušenj pridobival nove. Pri tem ne primerja svoje knjige mrtvih z egipčansko in tibetansko. Pač pa anticipira evropsko.  Bolj ko je tonil v drug svet, bolj so se krepila v njem nadčutna spoznanja onostranstva. Vprašanje je, ali jih je lahko prestopil, tako da se je vrnil v obstoječi svet. običajne zavesti ni kar tako zapustil. Širjenje zavesti se je raztezalo v praznino kozmosa. Klicala je njegovega duhovnega vodnika. Ta je razpad zavesti zalil in zacelil z neminljivo svetlobo, tako se je postopno vrnil v svoje telo. Spoznal je, da se želi ob zadnji uri rešiti vseh zemeljskih vezi. Predlaga veselje svojega telesa, ne pa navezanosti nanj.  

Molimo: Kristus, usmili se mene, grešnika. 
- Ker je mišljenje vera in samodisciplina, upoštevajmo hermetične zakone (8 po Fieberjevi). 
- Uskladimo svoj ritem z božjim. Uspeh moramo pričakovati, če ga hočemo  doživeti. Vedeti moramo, da kontrole nad rezultati dela nimamo  sami in niso le naša stvar-delajmo le po svoji  vesti.  
- Osrečujeta nas mir in ljubezen, ki si jo prisvojimo.  
- Izprosimo vero in molitev (ponavljajmo v mislih: verujem v božjo dobroto naj se zgodi karkoli - vedno sem s teboj in on je z menoj - stara ideja 'tat tvam asi' v smislu pozabe nase in dela za druge (str. 70, 128, 139, 150-152 o zdravljenju, 160-162,174-175 trening optimizma s ponavljanjem). 

Pregovori 
Biti pravični do sebe in do drugih; to je najtežja stvar na tem svetu." Franz Grillparzer
"Obstaja nezmotljiv recept, da nekaj pravično razdelimo med dve osebi: prva določi deleža, druga more izbirati prva." Gustav Stresemann
"Razumnost in srčnost sta med ljudmi precej redki vrlini, toda najredkejša od vseh je pravičnost." Plutarh
"Krivičnost je ogenj, ki mora neprestano nekaj vžigati, da sam ne postane pepel." Rabindranath Tagore
"Biti dober je lahko; težko je biti pravičen." Victor Hugo
"Najprej moraš biti pravičen, nato darežljiv." Richard Brinsley Sheridan
"Steza pravičnih je kakor svit zore, ki se vedno bolj sveti do polnega dne. Pot krivičnih pa je kakor tema, nič ne vedo, ob kaj se bodo spotaknili." Sveto Pismo, Pregovori 4,18.19
"Kadar so dolžnosti enake, bi morale biti tudi pravice enake." Ivan Mažuranič
"Poštenjak je tisti človek, ki svoje pravice meri s svojimi dolžnostmi." Henri Lacordaire
"Umivanje rok duše ne bo očistilo." Jean de La Ceppede
"Bolje je, da uide deset krivih ljudi kot, da trpi eden sam nedolžen." Sir William Blackstone

Rak molitev za mrtve duše pogojuje z omejenim dovoljenjem.  Piše o Dnevu mrtvih, ne pa tudi o Dnevu vseh svetih. S svojim očetom ni imel sreče, ker je bil pregrob. Njegova 'porodniška' avtobiografija je v bistvu spominsko sporočilo o stiku njegove razširjene zavesti in mrtvih duš, ki so žive na drugem svetu. Zagovarja reinkarnacijo njihovih prehodov. Pod vodstvom nevidnega Vodnika njegovih duhovnih doživetij je opravljal zahtevne naloge. Ko je ugotovil, da ga samo kristalna svetloba vodi dalje, jo je začel sistematično gojiti. Meditirajmo oz. ponavljajmo kot molitev: s pomočjo Jezusa (duhovni vodnik!) 'ustvarjam svetlobo, z njo prežemam vsako celico svojega telesa, svoja energijska središča in jo širim in predajam na vse ljudi'.  To je tudi vstop v tišino, obliko brezmejnosti. V tem vidim anticipacijo kulture sočutja.      
White (2024) piše, da zlodej hoče Boga obtožiti, da je tiran. Ta obtožba je v bistvu projekcija njegovih lastnosti na Boga, ki je ljubezen, vendar nas ni  prikrajšal za trpljenje in smo tragična bitja, sam pa trpi z nami. Pravo vero so sčasoma zastrla praznoverja in laži. Bog bo kaznoval prestopnike svojega zakona. Bog nam podarja večno življenje v Njem. Mrtvi v Kristusu bodo vstali z njim, saj je zanje pripravil prostor. Mrtvi spijo do trenutka sprejema v Nebesa. 

Sodobni spiritualizem širi nauk o nesmrtnosti duš. Širi se zmota, da med pravičnimi in nepravičnimi ni razlike. Vedeževalke neupravičeno dobijo mesto verskih resnic.   Ta zmede ni čas lahko prestanejo le tisti, ki razumejo, kaj o mrtvih pričuje Sveto pismo (White, 2024, 22). Človek naj ohranja moč božje stanovitnosti, da nas bo Bog ohranil v uri skušnjave. To obljublja Zveličar. Jezus ohranja nauke Stare zaveze. White riše precej črn scenarij bodočnosti kot da ni prihodnosti Jezusa, ki prihaja v smislu 'pridi Gospod. Lahko se strinjam, da politična pokvarjenost spodkopava ljubezen do pravičnosti (White, 39). Meni, da se cerkve preveč podrejajo posvetnim oblastem.  Zato je prepričan, da bo zadnji veliki spopad med človeškimi in božjimi zakoni. Treba je ostati zvest in poslušen Svetemu pismu in Jezusu. K njima pristopamo z molitvijo. Odrinite na globoko t.j. globino izkušenj. Za svojo bivšo grobost in pasivnost bi se moral vprašati 'gospod, kaj želiš, da storim'. 

Jezus je pripovedoval zgodbo o očetu in dveh sinovih. Oče je razdelil bogastvo obema sinovoma in mlajši je z njim odšel v svet. Tam se je zabaval in veseljačil, ter zapravil ves denar. Zato je odšel za pastirja svinj, kjer pa je stradal. Nato se je nekega dne odločil da gre rajši za najemnika k svojemu očetu. Tako je prišel domov, oče pa ga je na presenečenje vseh z veseljem objel in ga lepo pogostil in pripravil veselico. Medtem se je njegov brat vrnil iz polja. Ni mu bilo prav, da se proslavi prihod brata, ki je grešil, njega, ki je bil pa vedno zvest očetu in mu v vsem ustregel pa ne. Oče mu je to pojasnil tako, da je bil mlajši sin izgubljen, vendar se je ponovno našel.

Nebeško kraljestvo je prispodoba, ki opisuje delovanje Božjega v svetu in nov način življenja, ki prihaja od Boga. Jezus v svojih govorih (Mt 24,25) s številnimi prilikami razlaga, kako prepoznati in se odzvati na prihajanje Kraljestva v poslednjih časih. 

S priliko o talentih želi Jezus najprej povedati, da smo vsi poklicani, da sprejmemo klic Kraljestva – to je življenja – in sodelujemo z Bogom pri njegovi rasti. Kako lahko plodno živimo vero in smo učenci Kraljestva, ki rodi sadove?

Poučne so še vedno biblijski zgodbi o Izgubljenem sinu in o talentih. Izgubljeni sin, ki je zapravil vse očetovo bogastvo, se vrne domov kot berač, vendar mu oče vse njegove grehe odpusti.  Ne odpusti pa tistemu služabniku, ki je zakopal svoje talente.  

Razprave na družbeni kot cerkveni ravni, kongresi o pravičnosti, miru in skrbi za reševanje naravnega okolja se nadaljujejo. Rešeno bo tam, kjer se bosta poljubila pravičnost in mir (stara zaveza Ps 85,11) in »naša dežela bo dajala pridelek« (v. 13).  Božja pravičnost neprestano daje dober zgled ljudem s tem, da ni preračunljiva, ampak tako velikodušna, da presega definicijo pravne ali distributivne pravičnosti in je do ljudi naravnost razsipna. Razsipnost v prid potrebnih postane krepost.

V Prvem pismu Korinčanom, 13. poglavje je  napisano, kaj je ljubezen : ne išče koristi, ne misli hudega, se ne veseli krivice, veseli se pa resnice... V bistvu jo pooseblja Jezus Kristus. Pomoč za samopomoč (nem. Hilfe zur Selbsthilfe) proučujejo socialni psihologi in pedagogi. Osnova zanje je že svetopisemsko Kristusovo nošenje križa. Pri tem mu pomaga Simon. Po drugi strani pa ga On pomaga nositi nam. Pravi, da bo vedno z nami. Zato se imenuje Emanuel. Tisto, ki menijo, da so za vse sami, gojijo iluzije.

Bog izbere za vsakega to, kar je boljše zanj. Zato je za nas vedno boljše izpolnjevati božjo voljo, kot streči lastnim željam. Božji načrti tako presegajo naše želje, kakor je nebo visoko nad zemljo. Jezus pravi »Moje misli niso vaše misli in moja pota niso vaša pota«. To podpira krščansko personalistično spoznanje, da je Bog »popolnoma Drugi«. Zato to ni le filozofska misel, ampak lahko do njega vzpostavimo osebni odnos, dejavno ljubezen, vero in molitev. Pri posvetni pravičnosti se rado kaj zalomi. Tako so na sodišču raje pustili 'primer Noviča zastarati' kot da bi natančno ugotovili, ali je kriv umora ali ne. Nimajo dovolj (proti)dokazov.  Božje lastnosti ljubezni, miru in bogastva so tudi naš smisel življenja. 

Božja pravičnost neprestano daje dober zgled ljudem s tem, da ni preračunljiva, ampak tako velikodušna, da presega definicijo pravne ali distributivne pravičnosti in je do ljudi naravnost razsipna. Pravna in distributivna pravičnost sta potrebni kot red znotraj sveta. V krščanski misli, ki človeka v tem svetu že vseskozi usmerja nad ta svet, pa svetno pravičnost presega božja in človeška ljubezen.

Mnogi si ob besedi 'harmagedon' v mislih naslikajo prizore množičnega uničenja – jedrsko vojno, hude naravne nesreče ali celo »ekološki harmagedon«, ki bi ga sprožilo globalno segrevanje. Toda v Svetem pismu ima beseda harmagedon druge svetopisemske pomene. Nanaša se na točno določeno vojno, »vojno velikega dne Vsemogočnega Boga«, ko se bodo h končni bitki z Bogom zbrali »kralji vse naseljene zemlje«. Nanjo se nanašajo naslednje svetopisemske vrstice. (Razodetje 16:14–16; Ezekiel 38:22, 23; Joel 3:12–14; Luka 21:34, 35; 2. Petrovo 3:11, 12).

Kaj sproži vojno? Na to nam v simboličnem jeziku odgovarja apostol Janez v Razodetju  »Tedaj sem videl [. . .] kralje zemlje in njihove vojske zbrane, da bi se vojskovali s tistim, ki sedi na konju, in z njegovo vojsko.« »Tisti, ki sedi na konju,« je Božji Sin, Jezus Kristus, ki ga je Bog postavil, da bi povedel legije angelov do zmage nad Božjimi sovražniki. (Razodetje 19:11–16, 19–21). Jeremija 25:33 odkriva, koliko brezbožnih bo takrat uničenih: »Tistega dne bodo pobiti od Jehova ležali od enega konca zemlje do drugega.«

Zakaj je harmagedon potreben? Narodi nočejo priznati, da ima le Bog vrhovno oblast, temveč trdijo, da si imajo pravico vladati sami. (Psalm 24:1) Njihovo kljubovanje Bogu je opisano v Psalmu 2:2: »Zemeljski kralji so se postavili in oblastniki so se kot en mož zgrnili proti Jehovu in njegovemu maziljencu.« 

Močna vera deluje kontrafaktično. Ni pomembno, koliko je napredoval proces sekularizacije – slabljenja vere v Boga in religije kot cerkvenih obredov v novem veku zato, ker se je krepila vera v napredek znanosti in uspeh socialistične revolucije. Nekateri še danes verjamejo prej v vse drugo razen v Boga. Jezusovi učenci so imeli težave z verovanjem vanj npr. Peter, Juda Iškarjot, neverni Tomaž.  Juda je po izdaji ugotovil napako in je napravil samomor. Druge učence pa je Jezus prepričal!

V vseh religijah gre za razcvet zavesti o ljubezni. Vendar pa zavedanje ni vedno spominjanje, lahko je le navzočnost 'biti zdaj in tukaj' (lat. hic et nunc), kadar gre za čuječnost. Spominja mo pa se različnih pristopov in pomenov oz. namenov čuječnosti. Tudi ljubezen ima različne pomene kot so privlačnost, predanost, podarjenost, hvaležnost, ponižnost, uslišanost izpolnjenost, enost v mnogoterosti oz. v sveti trojici, itd.  
     
Ljudje po eni strani ne vedo, kaj si dejansko želijo in po drugi strani ne vedo, česa so dejansko sposobni. Zato sem si zadal nalogo, da odgovorim na ti dve vprašanji. Poglejmo, kaj smo v predstavljenem premisleku izvedeli. Vemo, da vrhunske rezultate v športu, znanosti, umetno sti in filozofiji in še kje, dosegajo le izjemni posamezniki. To je očitno normalno, ker je v skladu z našimi navadami. Morda pa nam le nihče ni povedal, da smo sposobni vsega in zato v tej smeri ničesar ne postorimo.   
  
Berger (2011) sintetizira najnovejše raziskave samoregulacije - kaj je to, kako deluje, kako vplivajo genetski in okoljski dejavniki na njegov razvoj, kako vpliva na socialno in akadem sko usposobljenost v otroštvu in odrasli dobi, katere patologije se lahko pojavijo, če je nerazvita in kako bi ga lahko spodbujali pri otrocih. Berger (2011) povzema raziskave  kognitivne in socialne nevroznanosti, razvojne psihologije in nevrobiologije. Poudarja  možganske osnove osnovnih kognitivnih funkcij, ki omogočajo samoregulacijo. Ta knjiga je pomembna za raziskovalce v razvojni psihologiji, razvojni nevroznanosti in za vzgojitelje in učitelje, ki jih zanima premostitev med teorijo in prakso. 

Razsvetljenje je priti na vrh gore in se potem vzpenjati še naprej. (Upanišade). Morda je na to meril bivši francoski lekarnar Coue. Kot vemo, vsako učenje doseže svoj plato-vrh. V sanskrtu je izraz 'šimriti, ki je kombinacija 'šruti in smirti. Šruti pomeni 'to smo slišali' in to nam je bilo povedano'. Smirti pa pomeni 'to, kar smo ohranili', tega se spominjamo. Tega smo se naučili, to smo storili. Nekoč je bilo ohranjanje tedanjega znanja vrednota. Starodavnim dolgujemo hvaležnost, da je njihova modrost prišla do nas.   očitno so želeli učenci nekoč to, kar so že slišali, slišati še večkrat, da bi si zapomnili in morda sami postali učitelji. Tega smo se naučili, to smo storili. Nekoč je bilo ohranjanje tedanjega znanja vrednota. Starodavnim dolgujemo hvaležnost, da je njihova modrost prišla do nas.    

Bukay (2024), Zoharjeva itd. skušajo povezati najstarejše modrosti z najnovejšimi odkritji. Že spomin na duhovedne avtorje, ki so napisali priročnike za osebnostni razvoj, je lahko navdih in pogoj  anticipacije novega in emancipacijo od notranjih blokad. Tako je spomin lahko navdih za naš napredek. 

Steiner imenuje svojo duhovno znanost antropozofija. Z enako metodo kot naravoslovje  raziskuje področje duha. pravi, da je treba tako kot vodik iz vode izločiti tudi duha od telesa. S čudenjem se vzpenjamo na duhovne višine. Bergson je prvi pokazal duhovno komponento spomina. Spominjamo se v podobah. V njih je duhovna sila, ki stopnjuje našo pozornost na predmet oz. doživljaj. Po navadi smo zadovoljni, če predelane zunanje predstave ohranimo v duhu. Sčasoma pridemo do čiste duhovne zavesti. Ohranjati je treba nenehno notranjo pozor nost na mentalni predmet. Steiner nas uči gledati preko zunanjih zaznav na en mentalni objekt. Tudi duhovno raziskovanje želi postati znanstveno, tako kot je postalo naravoslovno s teleskopom in mikroskopom. 

Učimo se usmerjati pogled navznoter v globino duše. Pri tem dobi tudi spomin drugačen pomen. Za takšen pogled so se trudili že Plotin, Descartes, Husserl. Duša s 'silo spomina' (Prešeren, Steiner) obuja pretekle shranjene dogodke celo v celičnem spominu. V točki tega obujanja nastopi duhovna znanost. Ta sila se lahko do brezmejnosti okrepi in tako intenzivira duševni proces. Pozornost mora postati brezmejno poduhovljena, ker se le tako raziskovanje lahko začne (Steiner, 2016, 174). Postopek odpravljanja oz. osvobajanja zunanjih zaznav je do določene meje podoben kot pri spanju. Ne utonemo v podzavest, ampak ostanemo pri budnih sanjah, tako da intenzivno opazujemo mentalni objekt. Za vaje v takšnem opazovanju nekateri porabijo več let.  Ohranjanje pozornosti bo sprva trajalo kratek čas npr. nekaj minut, ki ga postopno podaljšujemo, dokler ne pridemo do notranje čiste zavesti. Doživetje je podobno kot pred vrati smrti. Tam se tudi duša ločuje od telesa. Duhovni raziskovalec se nauči razlikovati med realnimi spominskimi slikami in duhovno resnico. Zdaj je jasno, da antropozofski pogled na Kristusovo kalvarijo da nekaj več kot le naše površno spominsko poznavanje njegove zgodbe. Nenehno moramo ohranjati moč pozornosti. To eno se povezuje in poenoti z drugimi duhovnimi bitji. Posameznik pri tem pozablja na vse, kar dela s telesom. Kristus je postal podoben človeku le tako, da je postal telesno krhek in umrljiv. Začutiti moramo, da je moral Bog umreti, zato, da je odstranil lucifersko skušnjavo. Brez misterija na Golgoti bi človeku ostala samo smrt zaradi krivde in greha. Kristus dušo vodi ponovno navzgor in ji s tem vrača izgubljeno nesmrtnost. Mnogi še danes ne razumejo smrti Boga, med njimi tudi Nietzsche, Žižek. V antiki je bila mistična praksa vsakdanja za najvišjo kasto brahmanov. Realne imaginacije so višje od zunanjih. Vedno se pogovarjamo o zunanjih in nikoli o notranjih, ker jih nismo sistematično razvijali. Spomini na moje sanje so le začasni. Duhovni raziskovalec ne proučuje vizij in halucinacij. Je pa pozoren na vsako podrobnost duhovnega sveta. S  psihofizičnim svetom povežemo še duhovnega.            

V spomin na nekdanjega sošolca pri obiskovanju tečaja NLP še hranim skripta Marka Iršiča (2003), ki se je specializiral za umetnost reševanja konfliktov. Moja taktika je bila, da konfliktov nisem poglabljal in iskal zmage v njih. Pogum je duševna moč za pravilno odločitev. Bi nam vsemogočna narava prizanesla, če bi živeli bolj skromno, bogaboječe pogumno, a ponižno. Bit, ki vsebuje nekaj več kot bit, je ljubezen. Smrt drugega me prizadene bolj kot lastna. 

Starizem je ideologija, ki je naperjena zoper starostnike, ker bi jih država štela kot strošek, ne pa investicijo. Vzrok za nesposobnost pripisuje staranju. Vendar se starostniki počutijo čedalje mlajši. Res je, da premožnejši živijo dlje kot revni, ker več vlagajo vase. Američanka Applewhitova (2017) je napisala Manifest proti starizmu. Tacol (2024) pa se tudi ne strinja. V zgodovini so starostnike cenili zaradi njihovih izkušenj, avtorica trdi, da propad kognitivnih funkcij redkokdaj prizadene vse možgane. Cca 20 % 90. letnikov je še umsko čilih. Kljub temu nas je strah pozabljivosti. Na stara leta se sklicujejo tudi starostniki, ki jim zmanjševanje sposobnosti služi kot izgovor da se česa niso oz. nismo pripravljeni lotiti. Možgani se lahko reorganizirajo, če smo aktivni kljub kroničnim boleznim. Našega odličnega čustvenega sveta ne bi smeli prepuščati otopelosti. Polnost življenja je rezultat bogatega doživljanja. To zadeva psihosocialno življenje. Veliko 80. in 90. še igra bridž, piše knjige, rešuje križanke, načrtuje zgradbe,…žal ni navedenih odstotkov. Možgani zmorejo skoraj vse to, kar v mladosti samo v nekaterih pogledih počasneje. 

Za Applewhitovo (2017) o možganih še ne vemo, kako procesiramo oblikujemo, skladiščimo in prikličemo spomine. Morda je teza o brezmejnem umu pretirana, ker ga v tem primeru enako kot Zoharjeva razširimo na vse vesolje. Potem možgani niso več samo tisto, kar je možganska gmota pod lobanjo. Nevrogene za poteka nenehno. Od nas je odvisno, česa smo se pripravljen že naučiti. Zato nekateri strokovnjaki mislijo, da se bodo tudi drugi naučili določenih veščin, če smo že mi. Ključen je občutek smisla, zakaj kaj počnemo.  Nevroznanstveniki to sposobnost imenujejo za poraja nje in ohranjanje dodatnih nevronov. Za tem spoznanjem zaostaja družba s predsodki oz. stigmatizacijami in posamezniki s starimi navadami. Applewhitova se posredno postavlja tudi v vlogo učiteljice. zaradi kristalizirane inteligence starejši laže dogodke pozitivno osmišljamo kot mlajši, ker imamo izrazitejšo življenjsko filozofijo. Lahko bi s pomočjo Južničevih nasvetov izdal knjigo na osnovi predelane doktorske disertacije o delu in vzgoji , lahko bi s pomočjo Štrajnovih nasvetov postal direktor PI ali odšel na specializacijo v tujino. Po upokojitvi pa se je pokazalo, da je bilo še najbolj racionalno obdržati vikend v Vrbju.    

Mnogi se tudi na starost učimo že zato, ker se je zaradi hitrega življenja treba prilagajati na nove razmere. Žal pa sam neradi osvajam nova tehnološka znanja. Ali res ne bi želeči biti mlajši? Namesto tega bi želeli daljše zdravo obdobje. Modrost si pridobivamo s (pre)izkušnjami. Je vez med rodovi dedki in vnuki. Moje pripovedi se zvajajo na pisne izpovedi. Srednjeveški misterij Slehernik pooseblja vsakega, ki je prej ko slej poklican iz življenja. Rešuje nas vsota dobrih del, zaupanje in vera. V bistvu vsi živimo ob pokopališču in tako sprejemamo svojo umrljivost, Tacol ne razlikuje strahu pred smrtjo od strahu pred trpljenjem. Kesanje in spreobrnjenje sta potrebni zaradi čiste vesti.  Sokrat si je pred sodniki zagovoril čisto vest, ne da bi mu to priznali. Ves čas je deloval v skladu z njo (gr. dajmon). Rudi sam imam lepe spomine na otroški božič. Priznam pa, da očetu ideja praznovanja ni bila blizu. Nisem bil dosleden pri ohranjanju osebnih in cerkvenih praznikov. Zdravje razumem kot splošno zakladnico sposobnosti, ki jih uresničujemo po svojih interesih. Staranje je za Gruena duhovna pot tišine, umirjenosti. Tacol pravi, da postajamo s starostjo bolj hvaležni za zmago dobrega nad zlim. Ta je izpostavljena pri vseh svetovnih verstvih. Naša dela postanejo naš spomin, z njim sebi in drugim dokazujem, da nisem živel zaman. Dokler imam bistrega duhu, ustvarjam nove povezave. V visoki starosti so ustvarjali W. Goethe, Edison, Victor Frankl, Anton Trstenjak, Vid Pečjak itd. Praktično in teoretično možgani lahkokamorkoli greš dolgo časa ohranjajo plastičnost. Večina tudi ve, da je to stvar sinergije celic. Vse tiho zori, počasi in z leti. A kamorkoli greš z leti spoznavaš, da je treba vse poti na novo začeti (Pavček).  Dostojanstvo starejših je treba varovati že zaradi utvare večne mladosti.  Najprej moramo spoštovati samega sebe zaradi svetosti življenja kot božjega daru. Starejši smo ranljivejši, krhki  Ne smemo se zapirati vase. V vzgojo bi bilo treba vključiti tudi spoštovanje do starejših, vendar pa tudi ti postajajo bolj odvisni od socialnih omrežij.  S tem izgubljajo neposreden stik z mlajšimi. Na Niizozemskem, v Švici in v Avstriji je dovoljena medicinska pomoč pri končanju osebnega življenja.  Seveda v času kulta mladosti gojimo predsodke so starejših. Pozitiven odnos do nas samih in drugih podaljšuje življenje. Družba bi morala bolj učinkovito reševati osamljenost starejših. Mnogi so nevidni. Moj oče je v starih letih raje plačal oskrbnino svoji sosedi, kot da bi prosil za to skrb enega od otrok. Bil je prijavljen v nekem domu za ostarele. Skoraj istočasno ko je dobil odobritev, je v bolnici umrl za pljučnico. V modo prihaja 'humanoiden robot'.     

Applewhitova zagovarja vseživljenjsko spolnost. Navaja spoznanja, zakaj je spolnost zdrava. Ni nujna erekcija, vendar se je treba zanjo bolj potruditi kot v mladosti. Ni nujen trd penis, ker so še drugi načini uveljavljanja. Seveda pa se z leti moč spolnosti zmanjšuje. O njunih potrebah in načinih zadovoljevanja naj bi se partnerja pogovorila. Posredno se avtorica opredeljuje proti evtanaziji. Nek romanopisec je zastopal idejo, da naj državljani ne bi plačevali davkov, da ne bi bilo sredstev za pokojnine. Zdi se, da globalizacija s spodbujanjem konkurence, ni naklonjena starejšim. Največ strokov so porabili bolniki ne glede na starost. Zdi se, da je (bila) povojna baby boom generacija najbolj zdrava. Imeli smo mir in priložnost kariernega napredka. Mlajši ne bodo imeli tako dobrih zdravstvenih pogojev. Kronična obolenja niso nujna ovira aktivnostim državljanov, pomoči drugim in užitkom. Povezane družine si lahko bolje medsebojno pomagajo kot sprte. 'Sramotno je, da se krajša življenjska doba najrevnejših' (Applewhite, ibidem, 37). Dokler se dobro počutimo, smo mladi. Srednja leta so se premaknila v ZDA od 45 do 64 leta. Zanimiva tem pišeta še idejo, da naši fiziološki procesi potrebujejo podporo duha. različno hitro se staramo. Zato ljudje iste starosti izgledajo  različno in tudi umrejo ob različnih časih ob istem rojstnem datumu. Ponotranjeni stereotipi postanejo samoureničujoče prerokbe. Nezavedno se stereotipno ogrožamo. Npr. za daljnosež na potovanja. Možno je govoriti tudi o uspešnem staranju, če nam ga uspe ohraniti zdravje v visoko starost.   
 
Pomožni škof Jamnik: 'demokracija korenini v dostojanstvu človeške osebe'. Ker pa je nastala erozija dostojanstva, usiha tudi demokracije. Seveda so potrebne tudi druge vrednote, nekate re koreninijo že v antičnih vrlinah, kar pomeni, da bi morala imeti demokracija v sebi aristo kratske korenine. O .tem pišeta še Andreja Barle Lakota in Simona Kustec. Demokracija je dobra, kolikor so dobri ljudje kot njeni nosilci. Zato se pedagogika zavzema za vzgojo osebnosti. Demokracija naj bi bila svetovno konkurenčen sistem, sicer propada. Kako je s hrepenenjem danes? V slovenski literaturi ga pooseblja Prešernova, Jurčičeva in Cankarjeva Lepa Vida. Njen motiv je mogoče najti tudi pri nekaterih moških likih. Pojav Aleksandrink sodi tudi k hrepenenju v stili Lepih Vid. Sčasoma imamo več tegob, vendar se bolj zavedamo, zaradi česa je vredno živeti. 

V srednjih letih smo še najbolj pod časovnimi pritiski oz. socialnimi in poklicnimi zahtevami, kar zmanjšuje našo srečo.  O urjenju veščin odločanja bi bilo treba napisati nov članek, ker jih na osnovi prevladujoče enostranske usmerjenosti mišljenja navzven ni mogoče  nadzorovati v sebi. Zdravje in družbe no aktivna dolgoživost omogočata gospodarsko rast. Lars Thoren starm govori o gerotranscendenci, ki pomeni, da sčasoma združimo vsa starostna obdobja v eno. Spominjamo se vseh ključnih dogodkov. Marsikdo v sebi ali drugemu vidi še otroka. Opažam,  da se Tončka spominja več dogodkov, ki sva jih doživela skupaj, kot jaz in tudi več iz svojega otroštva, .čeprav so bili podobni z mojimi. Beauvoirjeva pravi, da ne vemo, kdo smo, če ne vemo, kaj bomo postali. Mislim, da to malokdo ve, ker se ne sprašuje. Tudi zase vem, da sem se po tem premalo spraševal. Predajal sem se rutini.  Geriatrinja Lynnova seje usposabljala za (visoko) starost. Po njej je to maniro prevzela Applewhitova, ki ni nikoli skrivala svojih let   . Molim za več zdravja, energije, regeneracije pri naju in blagostanja za vse. Nekateri predlaga jo možganski fitnes podoben telesnemu. Starejši se laže spoprijemamo z negativnimi čustvi. 

To spoprijemanje je vaja za bolj kakovostno odločanje. Odločamo se za mir in ne za medsebojne konflikte, za alternativni način mišljenja npr. gojenje ustvarjalnosti na osnovi kristalizirane inteligence.  Modrost pomeni videnje situacije v kontekstu celote. Menim, da je skrivnosti možganov čedalje manj. V ZDA imajo centre za dolgoživost. Glede na naraščanje starostnike imamo premalo geriatrov. Na starost smo manj imuni, ravnotežje je težje ohranjati, hitreje se nam kaj vname. Geni nimajo velike vloge pri dolgoživosti. Mar res še ne vemo, kaj pogojuje demenco? Spolnost starejših je slabo raziskana. Zdravniki nas po njej ne sprašujejo, ker mislijo, da je nimamo. Poznamo precej pripomočkov za njeno vzdrževanje. Vse telo posta ja igrivo. Erekcija ni nujna. bistvena je predanost drugemu. Včasih seks pomeni trdo delo, komunikacijo. Gre za sprejemanje svojih pomanjkljivosti in pomanjkljivosti drugega Gre za velikodušnost in sočutnost.  . .

Cajnkova (2017) piše, da je demenca njena učiteljica. Ves čas je obkrožena z ljudmi, mačkami in psi, da se od njih uči. V medsebojni komunikaciji živi in kljub diagnozi raste. Zasadila je drevesa, napisala je knjigo kot 'svetilnik' drugim. Kot prostovoljka je sočutno odprtega srca.  Njena naloga je, da se kaj naučim iz teh izkušenj in da jih popularizira. Na ta način skupaj z drugimi avtorji pogojuje srečno človeštvo. Temu poslanstvu pisanja se pridružujem tudi sam. Seveda pa je treba 'zahteven značaj' tudi prenašati. Verjetno se sooča mo že s prihajajočo epidemijo demence. Nanjo pa kot družba nismo pripravljeni. Upam, da še nimam vseh slabih znakov 80-letnika. Kot tak lovim že skoraj vsak žarek sonca, ki simbolizira platonsko in krščansko luč sveta. Demenca pomeni sence naših najbližjih. Očitno tisti, ki ne najde varnosti in smisla v sebi, oboje išče pri drugem. 

Bertrand Russell je zapisal, da ljubezen usmerja življenje, znanje pa ga osmišlja.  Poročilo Cajnkove je skoraj dnevnik o skoraj vseh prelomnih dogodkih. En pogled 'vržem' na antiko. Ošlak (2024) je napisal filozofski roman Pismo Philemonu. To pismo je med najkrajšimi napisal že sveti Pavel. Ošlak pa ga je odlično predelal, da je za knjigo prejel. Za časa Nerona je bil sv. Pavel zapornik v Rimu. Šlo je za moralno krizo vrednot v 1, stoletju n. št., ki je poučna za naš čas. Drug pogled posvetim Srečku Kosovelu, ki navdihuje svoj duševni mir ob  troje barvah: belo, modro in zeleno. Ob njih se njemu in nam  pomiri srce, ki se vedno znova ob vrbjem jezeru vzvalovi in po Savinji teče v Savo. Osebnost na rast gre v smeri vedno večje sprejemljivosti tega, kar še ni bilo sprejeto. Za sprejemanje usode se zavzema tudi Mark Avrelij, ki priznava to kot poslanstvo.  Miller in Howes se strinja ta, da naj si bralec napiše svojo osmrtnico. Na ta način dobi njegovo življenje cilj zgodbe.  

 Delovati je treba iz srčnega duhovnega središča, ker se s srcem bolj približamo drugim kot z razumom. Duhovno kraljestvo je radostno, prijazno. Newton nas prepričuje, da smo trenutno povezane duše univerzalno povezane. Zakaj nezavedno zavračamo ljubezen do svobode? Vprašanje izhaja iz Platonove votline. Pozabljamo, da je ljubezen sprožilec pozitivnih spre memb. Ker smo z mrtvimi vnuki povezani, nas ti učijo iz svojega groba, da preidemo iz glave v srce in pozdravimo svoje srčne bolečine. Življenje med življenji je prav to, kar sem oprede lil v naslovu te e-knjige 'med spominom in anticipacijo'. Je oblika dolgoročne osebne transfor macije v najširšem smislu, ki daleč presega naš šolski sistem.  Ker prebiram tovrstno literaturo in sem opravil filozofske, antropološke in NLP študije, stremim za razsvetljenje za mistično pot. Zanimajo me duhovne tradicije in prakse. Na nek način sem že kanal božanske ljubezni, ko odstranjujem ovire zanjo.  Popolnost se skriva v nepopolnosti in zato to ni perfekcionizem. Nihče mi ni potrdil, da sem najboljši vsaj pred sabo, seveda pa mi pogosto manjka polet - flow. Nisem mislil, da sem žrtev, čeprav bi se lahko glede na očetove prestroge pogoje.   
    
Dobra glasba ustvarja mir in ljubečo predanost. S tem se spremeni naš pogled na svet. z nežnim odnosom vplivamo, da delci delujejo harmonično, Ali res ni pomembno, kako umremo če ne občutimo nasilja? Morda s stališča onostranstva, ko pridemo v nebesa nepoškodovani. V krščanstvu dobimo novo telo. Newton piše tudi o zdravljenju z energijo. So tudi takšni, ki imajo preveč energije in jo težko porabijo. Zdravilno energijo lahko pošiljamo sebi in drugim. V tem se Newton sklada s Dispenzo 'placebo ste vi'. To temo poglobi v 19. poglavju.    

V mitih je veliko stičnih točk med neumnostjo in modrostjo. Morda bo eksistencialistični absurd primeren za današnji čas vojne atmosfere, da bomo znali poiskati elemente upanja. Elementi norosti so po premeni elementi modrosti. Današnji desni in levi ekstremisti delujejo razdiralno. Za Kim Džonga so ljudje izvozno blago. Čez 100 000  severnokorejskih vojakov se bo na ukrajinskem ozemlju bojevalo za interese Rusije. To potezo je Zelenski označil za korak k svetovni vojni.  

Po smrti naše duše živijo naprej. Ne izgubimo svojih osebnih lastnosti. Za Algoritem nasilja v Gazi je stradanje ljudi, ki so prepuščani sami sebi. Izročeni so grožnji ubijanja in smrti. Bakovićeva obuja mit o Sizifu. Sizifu se skala vedno znova skotali v dolino in vendar si ga je po Camusu potrebno zamisliti srečnega. Biden se obenem poslavlja od svojega mandata in od Evrope. To vključuje tudi njegovo povabilo g. Goloba v Belo hišo.  lahko se odločimo, da smo srečni ne glede na okoliščine. Sočutni pa smo glede nanje. Smrt je za preživele težka, ne glede na to, kdaj pride.  Tudi komunikacija med dušami je lahko božanska. Do določene mere smo vsi sposobni jasnovidnosti. Lahko jo še razvijamo. Podoba reke energije v duhovnem svetu je podoba učenja pod vodstvom vodnice. Hibridne duše pa z drugih plantov prenašajo izkušnje na Zemljo (Newton, 2012, 252). o tem piše tudi Ogorevc.   

V spomin na mojega dragega profesorja dialektike in etike na FF navajam tudi naslov svojega referata, ki sem ga imel na simpoziju, ki ga je on priredil Etika in morala v sodobnem šolstvu (Rus, 1997)  str. 215-229. Kljub temu, da se je predmet DMV preimenoval v etiko in družbo, glad mladih po vrednotah obstaja tudi v samostojni Sloveniji. Ali starši in učitelji niso ustrez no etični. Tako kot je Rus izdal zbornik v okviru Društva velikega češkega politika in misleca T.,G. Masaryka, je tudi g. pater Šinkovec poimenoval novi inštitut po velikem pedagogu Francu Pedičku.  Vojan Rus (1997. 361) je napisal pohvalo krščanski etični revoluciji, ki ima realni temelj v Evropi. Človekova presežnost je najbolje izražena v teh okvirih.   

Zavrnitev je slabša od neuspeha, če le podjetje ne predstavlja prevelikega tveganja. Morda je potreben rezervni načrt. Pobiranje po porazu je že oblika odpuščanja. To vključuje premago vanje strahov, četudi ti vključujejo že stare frustracije. Seveda moramo svoje strahove najprej poznati, zato napišimo seznam,  Le na ta način dobimo proaktivno odločanje namesto reaktiv nega  sam bi lahko dosegel še več, če bi bil bolj ambiciozen. Opravljanje oz. obsojanje sestre zame ni bila ovira. Kako lahko negujemo radost? Suzukijeva se je sprostila, ko se je namazala s sivkinim oljem. Po ovinku spet pridemo do Kantovega boljšega vprašanja, kaj lahko storim.  Koliko dobrega si bom dovolil doživeti? Izkusil sem, da se osebna energija pojavi z dejav nostjo. Ne vemo vnaprej, koliko jo imamo.   

Osebnostna rast je moj mladostni hobi, ki se ga nikoli nisem sistematično lotil. Nlp sem obiskoval in diplomiral, ne da bi odprl delavnico za treniranje drugih. Nazadnje sem predaval o tem na Centrih aktivnosti za starejše. Je možen coaching – vodenje samega sebe? Pogovar jajmo se s seboj v 3. osebi. S tem zmanjšamo stres in verjamemo, da nekaj zmoremo, čeprav smo v 1. osebi verjeli, da ne. dokler ne ozavestimo nezavednega, nas to usmerja. Zato si najprej zapišimo 'miselne zanke'. Vzemimo nek podoben primer iz spominskega arhiva in poiščimo nek drug izhod iz problema. Samega sebe prepričajmo, da zmoremo, da smo dovolj pripravljeni na nova izkustva in učenja in da imamo dovolj sredstev za start podjetja. Vizualizirajmo zmago. Strah je pozitiven, ker nas opozarja na spodrsljaje.   

Spominjam se, da smo pri Anči na Palestri delali pretežke uniformne vaje, da so še en dan  bolele mišice. Potem smo še malo posedeli, da smo rekreativno spili kozarček preden smo se razšli.  V fitnesu ni bilo tako hudo. Nekatere vaje smo delali skupaj, nekatere pa sem opravljal sam. Na Bratovševi ploščadi smo imeli zjutraj enkrat na teden po eno uro skupne vaje z večino žensk. Tudi to je bilo še v mojem delovnem razmerju na PI.  

Emancipacijsko spominjanje naj bi kot dialoško preseglo antagonistični konflikt med naciz mom in komunizmom. Ni dobro navznoter reagirati drugače kot navzven, ker ni vseeno, kakšne spomine imamo na nacizem in komunizmom. Zločinov se na nobeni strani ne sme relativirati.  V Italiji potekajo diskusije med nekdanjimi skrajneži na eni in drugi strani, vendar to ne pomeni, da se zopet ne pojavljajo novi primeri zanje.

Pesniška zbirka Vande Šega (2019) prav zaradi njene bogate metaforičnosti pove precej o njenem svetovnem nazoru. Večkrat se (ne)posredno dotika vloge spomina. Že naslov Odpotovanja kaže na spomin, v katerega se vrača v ohranitev vse, kar gre oz. odpotuje stran. 
Kot vemo, vse mine, razen ljubezni. Prve vrstice bi bile lahko naslovi celotnih pesmi. Postopno bi se lahko približali temu, kar Heidegger imenuje pesniško mišljenje, ki je zanj edino avtentično.  

Pod naslovom Veliko nostalgije in še več diplomacije ga. Zorana Baković (Delo, 7. 9. 2024) razlaga svoj pogled na zgodovino bivše Jugoslavije in sedanje Evrope. Tema, ki jo odpira ob letošnji smrti nekdanjega politika in diplomata Budimirja Lončarja, je večplastna in aktualna, ker na kratko 'ob rokovski glasbeni spremljavi' analizira tudi stanje v Evropski uniji. Ni vseeno, kako se uglednega jugoslovanskega veljaka spominjamo. Po Marcelu Proustu naši spomini niso nujno resnični, vendar je še pomembnejše vprašanje, kaj nam pomenijo. Bakovićeva postavlja Lončarju ob bok tedanjega glasbenika Bora Đorđevića, ki je prav tako letos umrl; Lončar ostaja glasnik globalnega miru, Đorđević pa zaradi svojega nacionalizma  njegov antipod.  Ob njiju in današnjih politikih opazimo, kako prav je imel eden največjih antičnih filozofov Aristotel, ki je zagovarjal stališče, da je treba pravočasno sprejemati pravilne odločitve. Lončar je pri svoji stoti obletnici rojstva ob prejemu brazilske nagrade za življenjsko delo izjavil, da vidi svet na robu propada. Še leta 1985 se je tudi Bora Đorđević zavedal trpljenja, smrti in žalosti mnogih. Meril je na medvojni in povojni čas represije in anticipiral  današnje vojne žrtve. V tem je povezava med obema protagonistoma kljub njunim poznejšim nasprotjem. 

Sprva je pomenila nostalgija bolezensko stanje sčasoma pa so jo v 20. stoletju opredeljevali kot pozitivno  čustvo, ki povezuje preteklost s sedanjostjo in prihodnostjo. S tega vidika dobijo tudi 'jugonostalgiki'  svoje mesto. Jugoslavija je imela kot nosilka NOB in voditeljica miroljubne politike neuvrščenih ugledno mesto v svetu. Medvojni in povojni poboji nedolžnih žrtev pa so še vedno njen madež že zato, ker jih sedanji oblastniki ne priznavajo in ne dovolijo dostojno pokopati njihovih posmrtnih ostankov kljub temu, da nam zgodovinarji (npr. Mitja Ferenc, Milko Mikola 2012, 2024) posredujejo čedalje bolj objektivno podobo o medvojnih in povojnih smrtnih žrtvah rdečega nasilja. S tem vlada ohranja pri prizadetih državljanih, svojcih žrtev pobojev občutek krivde. Drugi problem te vlade so zdravstvo in bolniki. 

Nostalgija je obžalovanje, da 'zlatih časov' ni več. Obžalovanje pa je produktivno, če se zavedamo, kaj je treba za boljši svet postoriti. Učimo se iz preteklih zgledov, četudi niso spomini nanje vedno resnični, kot je opozoril Marcel Proust v Iskanju izgubljenega časa. Odgovor na vprašanje, zakaj niso, je podal William Faulkner v romanu Svetloba v avgustu. »Spomin verjame prej, kot se spominja znanje in verjame celo dlje, kot znanje raziskuje.« Lončar je kot zastopnik miroljubne politike raziskovanje vključeval, sedanje vlade pa raziskovanje medvojnih in povojnih pobojev ignorirajo in omalovažujejo kljub temu, da tedanje nasilje čedalje bolje poznamo. Slovenija na ta način ohranja svoj Antigona problem. Napačno je spomine, ki predstavljajo življenje, negirati, saj se s tem se izgublja zgodovinska kontinuiteta. Slabo je, da se ena stranka imenuje samo Gibanje svoboda in druga samo Resni ca, ne da bi svoj program ustrezno definirali. Znano je, da nas bo 'resnica osvobodila' (Jn, 8, 32), toda samo imeni pozicionirane stranke Gibanje svoboda, ki nas državljanov ne  osvobaja in opozicijske stranke Resnica, ki se ne udejanja, ne povesta ničesar bistvenega. Kakšen je pravzaprav odnos med resnico in svobodo? Ni povezovalnega sodelovanja obeh strank. Slabost neoliberalnega individualizma oz. egocentrizma  zgolj v sedanjem trenutku je, da se pozablja na odgovornost za zgodovino. Če obstoječe vlade izgubljajo čas, ga bodo naslednje morale najti, da bi civilizacija preživela, če ne bo že prej propadla.    

Cilj je tudi proaktivno delovanje na grožnje. V programu Duhovne univerze ' spoznavajo 7 poti do duše', 7 dimenzij duha in 7 različnih načinov, s katerimi se duša izraža in pojavlja v življenju. Lahko  odgovorimo na vpraša nja o tem, kdo v resnici ste, čemu živimo in kako lahko to svoje poslanstvo uresničujemo. Še več, dobili boste izkušnjo svojega duhovnega središča, kar bo obogatilo vsa področja vašega življenja.
1. Pot modrosti – V luči ezoterike in večne modrosti boste dobili znanje, izkušnje in odgovore na temeljna življenjska vprašanja o tem, kdo sem in kakšen sem. Naučili se bomo meditirati...
2. Pot rituala – Ritual, red in ritem omogočajo konkretizacijo duhovnih izkušenj v fizično življenje. Spoznali bomo, kako prinesti dušo in njene kvalitete v naše energijsko telo in čakre ter prek njih v fizično telo in vsakdanja opravila. 
3. Pot srca in predanosti – Srečali se bomo z aspiracijo, globokim mirom, radostjo, sprejetostjo in ljubeznijo, pa tudi z ovirami do tega. Razgrnili si bomo pisani svet astrala in boljše razumeli pomen svojih občutkov, čustev, želja ter sanj in življenja po življenju. Več ...
4. Pot luči in razuma – Razumeti in ne slepo verjeti je imperativ današnjega duhovnega iskalca. Naučili se bomo, kako kultivirati in uporabljati svoj razum, da bo postal bolj dojemljiv, buden in čuječ, ter nas odpiral pravemu zaznavanju duše in vsakega trenutka ter sebe v njem. 
5. Pot delovanja ali karme – Življenje je dragocena in pogosto boleča šola pravilnih odnosov. Pot karme nas uči razumeti, da je fizično življenje dušina učna ura, v kateri se učimo razviti ljubezen do lastne usode in delovati za najvišje dobro. 
6. Pot harmonije in lepote – Ta pot nam približa dušo skozi lepoto in nas uči, kako lahko iz svojega življenja ustvarimo malo sijočo umetnino. 
7. Pot volje – Je pot poguma, neustrašnosti, tveganja in požrtvovalnosti. Ni za vsakega, a vendar se vsak sreča z njo, če naj zares pride do Sebe. 

Uči nas, kakšno mesto imajo duhovna samovzgoja, študij duhovnih vsebin, meditacija in služenje na duhovni poti. 
Prvi pajčolan, ki se odgrne, je nevednost,
nato se znebimo nerodnega vedenja,
osvobodimo se želja in sebičnosti
in tako smo rešeni vseh nadlog.

Duhovna univerza podaja odgovore na vprašanja. kako je nastalo fizično vesolje, iz česa sestajajo brezštevilne stvari in človekova narava? Kakšna so osnovna načela indijske filozofi je? Kaj je namen človekovega življenja? Kakšni zakoni vladajo v fizičnem in duhovnem svetu? Razložena bo najvišja resničnost in človekov višji Jaz, ki se zaveda sebe in je neodvi sen od uma in intelekta; kako se osvoboditi navezanosti in doživeti notranjo radost. Predstav ljeni bodo praktični napotki o tem, kako biti dober in srečen človek. Ideja svobode je ena od glavnih tem indijske misli. Cilj življenja je uživati v svobodi in radosti, ki ju lahko dosežemo že v tem življenju.

Svečnica, ki jo obhajamo 2. februarja, je pri nas zadnji dan božičnega časa. V katoliški Cerkvi 2. februarja praznujemo praznik Jezusovega darovanja v templju, ki ga obhajamo 40 dni po božiču. Ime svečnica je nastalo, ker na ta dan po stari navadi po cerkvah blagoslavljamo sveče. Pri nas na svečnico domove krasijo božične smrečice in  jaslice. Na svečnico jih je treba razdreti. O tem pojo tudi nekatere svečniške kolednice. Ta praznik ima poganski izvor. Pri nas je že zasidran kot del cerkvenega leta. Tega  dne obhajamo spomin Marijinega očišče vanja in srečanja s Simeonom. Bogoslužno ime praznika je Jezusovo darovanje. Ko je Marija 40. dan po rojstvu Odrešenika smela priti v tempelj, je tam srečala častitljivega starčka Sime ona. Ta je spoznal, da je dete v njenem naročju Mesija. Danes obhajamo svečnico pred vsem kot praznik luči pred nastopom svetnikov – pomladinov. V tem času so dnevi že daljši. Zato je že mogoče slutiti pomlad, ki prinaša več luči. Po njej smo hrepeneli vso dolgo zimo. Tako, kot je starček Simeon v templju v slovitem spevu spregovoril o 'luči v razsvetljenje poganov', je sveča v cerkvi na ta dan prispodoba Mesije, ki razsvetljuje človeštvo.

Sveče, ki jih prižigamo na grobovih in domovih, imajo simbolni pomen; ponazarjajo praznič nost in razsvetljenje teme duha. Kristjana opominja, da je otrok luči. Redovnice in redovniki pa praznujejo dan Bogu posvečenega življenja. To je dan zahvale, molitve za svetost, premi šljevanja in medsebojnega srečanja. Redovniki bodo dan posvečenega življenja praznovali skupaj s škofi in drugimi verniki.

Dan posvečenega življenja ima trojen namen:
- hvaležnost za dar redovništva v posvečenem življenju, ki bogati in razveseljuje krščansko skupnost z mnogovrstnostjo svojih darov (karizem),
- da bi celotno Božje ljudstvo bolj spoznalo in cenilo posvečeno življenje,
- da bi skupaj slavili čudovita dela, ki jih je Gospod naredil v Bogu posvečenih osebah in da bi se še bolj živo zavedali, kako nenadomestljivo je njihovo in naše poslanstvo v Cerkvi in v svetu. 

Mnogi moji sorodniki in znanci so že odšli. Molitev Georga Lengerka se za vsakega glasi: 

Ti, Bog živih in mrtvih,
tebi izročam ljubljenega človeka, ki mi je bil tako blizu, 
ki ga tako pogrešam in se žalostim, ker je umrl. 
Hvala za najino prijateljstvo, 
za vse, kar mi je pomenil, 
za vse, kar sva skupaj doživela in si delila,
kar naju je veselilo in naju zbliževalo. 

Hvala ti za vse, kar ga je delalo enkratnega,
za način, kako je gledal na svet (in name!),
in za to, česar nihče ni videl tako kot on. 
Prosim te za svojega ljubljenega človeka: 
odpusti mu, kjer je grešil. 
Ozdravi njegove rane in potolaži njegovo žalost.  

Ali bi še znali dopolniti naslednje bete valove z alfami iz molitve Frančiška Asiškega?
Iskal sem izpolnitev, a dobil sem vrzel.
Iskal razumevanje, a sem moral razumeti vse drugo,
Iskal sem sprostitev, a ostal sem v breme,
Iskal sem možnost ljubiti, a sem moral odnehati,
Iskal sem dvojino, a ostal sem sam.
Iskal sem let metulja, a ostal sem gosenica. 

Ne nazadnje je svečnica rojstni dan mojega očeta. Letos ga praznujem ob socvetu lilij kot darilo iz cvetličarne, ki se postopno odpirajo, kakor se zima odpira v pomlad in kakor se njegovo življenje odpira v moje in najino s sestro Darinko.   

Guggenheim Bill in Guggenheim Judy (2008) sta zbrala spominske pripovedi številnih oseb, ki so doživele posthumne komunikacijske stike s svojci. Tako kot so postala obsmrtna, so tudi postsmrtna doživetja novo raziskovalno področje. Občutek imam, da se svojci vračajo k tistim sorodnikom, ki za njimi zelo žalujejo in so imeli že v času življenja z njimi pristne in stalne stike.  To so potem tolažilni obiski, ki pričajo, da svojcem ni treba žalovati, ker se imajo duše v večnosti dobro. Sama smrt ni nujno travmatični dogodek. Ne spominjamo se samo tega, da bomo umrli, ampak tudi tega, kako se nam umrli vračajo v spomin. Nekateri jih vidijo, drugi jih slišijo ali povezujejo z vonjem. Zdi se, da posthumne duše vedo, kaj se tu dogaja. To je tako kot v kvantni fiziki, kjer lahko dva prostorsko ločena elektrona še vedno ohranjata stike.   

Chagall išče logiko v nelogičnosti dogajanja. Po njegovih delih se lahko še naprej navdušuje mo in si postavljamo vedno nova vprašanja. Njegov opus slogovno in vsebinsko niha med tradicionalnim in avantgardnim. Na podlagi svojih izkušenj z razvojem umetnosti 20. stoletja od primitivizma do kubizma, fovizma in nadrealizma je Chagall ustvaril lasten vizualni jezik. Ena od značilnih potez tega jezika je kontinuiteta, ki je del njegovega večplastnega umetniš kega izražanja.

Razstava na Dunaju od septembra 2024 do februarja 2025se osredotoča na Chagallovo poglabljanje v najbolj prvinske in univerzalne življenjske teme. Osrednje teme njegovih slik so materinstvo, rojstvo, smrt in ljubezen, ki jih je osvetljeval iz vedno novih zornih kotov. Ponavljajoči se motivi v umetnikovem opusu – kot so petelin, osel, krava in riba – v njegovem fantastičnem kozmosu delujejo kot elementi, ki jih prilagaja po njihovih pomenih. Navidezna nasprotja in kontrasti v Chagallovih kompozicijah pričajo o njegovem iskanju tako rekoč logike nelogičnega, s katerim je tradicionalnim slikovnim oblikam dodal še psihološko razsežnost, so še zapisali v Albertini.

Tomaž Črnivec »… da bi bil za narode liturg Mesija Jezusa, ki z Božjim evangelijem opravlja duhovniško službo, da bi narodi postali Bogu prijetna daritev, ki jo posvečuje Sveti Duh« (Pavel v Pismu Rimljanom 15,16). »Ker je torej Bog tako usmiljen, vas rotim, bratje: darujte svoja telesa v živo, sveto in Bogu všečno žrtev; to je vaše smiselno bogoslužje. In ne prilagajajte se temu svetu, ampak se preobražajte s pomočjo prenove svojega uma, da boste ugotavljali, kaj je Božja volja, dobra, všečna in popolna.« (Pismo Rimljanom 12,1–2) »Na Gospodov dan se zberite, lomite kruh in se zahvaljujte, najprej pa priznajte svoje prestopke, da bo vaša žrtev čista. In kdor se prepira s svojim bližnjim, naj se vam ne pridruži, dokler ni dosegel sprave, da bi vaša žrtev ne bila oskrunjena. O njej je namreč Gospod rekel: ‘Na vsakem kraju in času naj se mi daruje čista žrtev, kajti velik kralj sem, govori Gospod, in čudovito je moje ime med narodi.’« (Didahe 14; prost navedek iz Malahija 1,11.14) »Četudi se izlivam kot pitna daritev pri žrtvi in liturgiji vaše vere, se veselim in radujem z vami vsemi.« (Pavel v Pismu Filipljanom 2,17)

Tomaž Črnivec nam prikaže v teh zgodnjekrščanskih besedil pred očmi podobo velikega žrtvo vanja oz. daritve, ki zaobjema ves svet in vse čase. Gre za nenehno vesoljno bogoslužno dejanje, osredinjeno v Kristusovi smrti na križu pod Poncijem Pilatom. Gre pa tudi za njegovo vstajenje od mrtvih. Ta holokavst, celostna žgalna daritev, ki zgori do konca, ima svojo zgodo vinsko in geografsko os, okrog katere se vrti, in jedro, iz katerega se širi v »vse kraje in čase«, v »povsod« in »vselej«. V to skrivnostno navzoče dogajanje, poslušno odgovarjanje in mistič no resnično bogoslužno dejanje smo povabljeni vsi in sicer po evangeliju. Klic Kristusovega evangelija je jasen: »Spreobrnite se, hodite za menoj, sprejmite svoj križ, kdor izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel, in kjer sem jaz, tam bo tudi moj služabnik« (prim. Mt Gabriele  razlaga velike kozmične nauke Jezusa po odlomkih 4,17.19; 10,38.39; Jn 12,26).
na 830 straneh. Npr. »O, glejte, to je za ljudi čas, ki ne bo nikoli več prišel. Absolutni zakon, dan iz neposrednega izvira, Bog, odkriva vašo resnično Bit, vašo duhovno dediščino, da bi polagoma vedeli in spoznali, da ste resnično otroci Najvišjega.« 

Odpira se vprašanje odnosa med lokalnimi in plannetarnim oz. kozmičnim duhom. Pehta je žensko bajeslovno bitje, ambivalentne narave: kot svetloba je prijazna in lepa prikazen (stvn. Perahtun = svetel, bleščeč), kot pramati, voditeljica duš mrtvih in gromovnica pa je strašna, povzroča nevihte in neurja. Pehta je nasledila žensko boštvo Baba ali Mokoš - slovansko boginjo, ki so jo častili kot pramater. Z obhodi Pehtre babe, ki so jih ponekod še do danes uprizarjali na večer pred tremi kralji so želeli vzpostaviti rastlinsko in živalsko rodovitnost. Pehte oz. pirte so hodile po hišah ali so jih jagali po vasi oz. iz vasi v vas. Na slovenskem etničnem ozemlju so bili obhodi do nedavna ohranjeni na Koroškem, na Bovškem, v Zgornji Savski dolini in v Soški dolini. Pehtra baba naj bi bila voditeljica divje jage, ki je vršala skozi naravo v večernih in nočnih urah, v času dvanajsterih noči (od božiča do treh kraljev). Kot stroga varuhinja ženskih opravil, predvsem preje, tkanja in pranja je skrbela, da teh del ob določenih dneh niso opravljali, še posebej ne pozno v noč.    

Živimo v mogočnem časovnem preobratu. Božji Duh resnice izliva vso obilje Kristusove  resnice v ta svet. Zdaj je Duh resnice, Kristus, uresničil, kar je kot Jezus iz Nazareta napove dal: »Ko pa bo prišel Duh resnice, vas bo popeljal v vso resnico.« Šri tem naj bi posredoval sveti duh. 

Priznam, da k svetemu duhu malo molim, čeprav ga Spiters in Negg (2000) štejeta kot glavini naslov molitev. V prvem delu knjižice tudi razložita zakaj. Sveti duh je tisti, ki ustvarja klimo za uveljavljanje Kristusovega nauka.  Neka gospa je v času pandemije 2020 potožila,  da ji je hudo, ker so še Boga zaprli v cerkve. Govorila je o evharistiji, ki je gotovo eden najotiplji vejših načinov Božje navzočnosti. Načinov za srečanje z Njim je tudi v teh težkih časih veliko. Najtesneje pa je združen z nami po svojem Duhu. Njegov Duh prebiva v naših srcih, saj so ta tempelj Svetega Duha in svete trojice sploh. Zaprte cerkve svetega delovanja ne morejo omejiti. Sveti papež Janez Pavel II. je dejal, da je Sveti Duh pri delu tam, kjer se moli. Poskrbimo torej z molitvijo, da bo prostor, ki smo ga v teh dneh izpraznili številnih obveznosti in kroničnih boleznih, zapolnil Sveti Duh.

Zaključek

Z odkritjem kozmične narave Kristusa smo utemeljili položaj človeka v kozmosu. Prebujenje prinaša trpljenje zaradi mnogo življenj. Je obenem čudovito vznemirjenje in zelo strah vzbujajoče. Verjetno ste že doživeli nekatere zmaje in demone razsvetljenja, ki so na površino prinesla naše najgloblje, najtemnejše probleme in strahove. Spomin deluje na osnovi močnih doživetij, ki jih ne moremo pozabiti. Obratno pa si v površnem in raztresenem odnosu  ničesar ne zapomnimo. Zato ima v šoli doživljajska pedagogika prednost pred racionalno. 

Če v otroštvu nismo bili ljubljeni, je naša samopodoba pozneje verjetno nizka. Če nismo bili deležni pohval, ker so bila pričakovanja staršev v nasprotju z našimi zmožnostmi ali željami), a tudi če je bila kritika destruktivna, namesto da bi si postavljali lastne cilje in jim sledili, naše glavno vodilo postanejo notranje zapovedi. Samopodoba tako postane labilna ali celo negativ na; postane lahko storilnostno pogojena. Na tem mestu se začne pot v izgorevanje. Nihče ne želi čutiti, da je slab, četudi se mora odpovedati svojim potrebam, če za to prejema potrditve, da ravna prav.

S Platonovo mislijo, da samo mrtvi poznajo konec vojne, končuje Vesna Milek svoj premislek o današnjem stanju vojne in miru v svetu. Žal niti Platon niti kdo drug ne izve od mrtvih, kako končati vojna stanja, ki jih je v vsej človeški zgodovini kar precej. Tudi Mark Avrelij meni, da smo sami muhe enodnevnice. Z nami izgine tudi naš spomin. Zanj je smrt 'konec nasprotij v čutnih zaznavah, mir po valovanju strasti, pokoj po utrudljivem delovanju misli, svoboda duše po njeni tlaki telesu' (Avrelij, 1934, 51)  Tudi naša pot vodi v temine (podzemlja) k spečim dušam. Že vsi so nanje pozabili, Spoznaš, da ima vrednost le pošteno življenje po resnici. Za minljivo slavo tega sveta se ne kaže potegovati. Bodimo blagi tudi do zlikovcev in lažnivcev. Vrli so nam v razvedrilo.       

Novoveški industrijski svet pa postane tekmovalen in s tem nepredvidljiv, kaotičen in naklju čen. kar je značilno za mehanicistično paradigmo znanja in za zavračanje sveta življenja.  V strojni proizvodnji je tudi človek privesek mehanskega stroja in sestavina vojaškega stroja. Tako je v svetu blaga tudi sam razpoložljivo blago, dostopen za dezinformacije. Vrednost dobrih novinarjev je, da državljane resnično informirajo in nam tako omogočajo svobodno presojo.    

Pohvala gre novinarjem in urednikom, ki se v post-resničnostnem času še zavzemajo za resnico. Takšna je poleg Videmška tudi Vesna Milek in Karmen Švegelj. Boštjan Videmšek kot novinar apelira v svoji knjigi 'Mir in vojna' na državljane oz. bralce naj se odločimo, v kakšnem svetu želimo živeti. Na to vprašanje lahko  odgovorimo, če imamo  pred očmi razliko med tradicionalno holistično in novoveško mehanicistično paradigmo znanja in življenja. Naša svobodna izbira je tedaj bistveno bolj odvisna od našega  svetovnega nazora kot pa od strankarske opredelitve. Kaj naj delamo, je že Kantovo vprašanje v sklopu vprašanj, kaj je človek, kaj lahko vemo in kaj smemo upati. Upati smemo v smisel življenja kljub vojnemu uničevanju. 

Kant je leta 1795 v eseju 'Na poti k večnemu miru: filozofski načrt' predlagal takšno kakovost državne in mednarodne ureditve, da bi preprečevale vojaške spopade. Na osnovi ustave, ki bi za začetek vojne poleg volje vladarja zahtevala tudi soglasje vseh državljanov. Temu idealu se približuje današnja Organizacija združenih narodov. Vendar se kaže tudi njena nemoč. Putin in Netanjahu sta na mednarodnem sodišču obsojena vojnih zločinov, vendar vsaj navidez nemoteno vladata naprej kljub pritajeni in očitni opoziciji v lastnih državah. . Ker pa nismo vsi enako razumni, lahko politiki zlahka preslišijo glasove človeškega dostojanstva. Tako ostaja večni mir le božji mir, ki so ga deležni mrtvi. 

V letih 1914 in 1941 sta se začenjali obe svetovni vojni. Tretja svetovna vojna nima letnice začetka, ker ne vemo, kdaj se je ali se bo začela. Ne vemo, ali se bodo obstoječe lokalne vojne zlile v svetovno tako kot se zlivajo reke v morje oz. ocean. Libanonski pesnik in pisatelj Kahlil Gibran (1983-1931), avtor Preroka,  je dejal: »Če želite gledati duha smrti, odprite srca telesu življenja, kajti smrt in življenje sta eno, tako kot reka in ocean«. William Shakespeare je svojega junaka  Hamleta za zadolžil za odločitev o dilemi biti ali ne biti. Hamlet se še sprašuje, ali naj se sam bojuje proti morju zla in ga pokonča. Danes se države bojujejo druga proti drugi v koalicijah. Vendar so te delne povezave v bistvu ločnice, ker ne povezujejo globalnega sveta. Tako sta ZDA in Kitajska konkurenčno usmerjeni, ker ne vesta, da bi združeni dosegli več. To misel utemeljuje Bakovićeva v članku Zidovi, ki obstajajo v glavah ljudi, so vedno najtrši. Zato tudi Milekova najde vzroke za današnje konflikte v dosedanjih večstoletnih frustracijah. Ker ločujemo med seboj in modreci naših prednikov, ki so nekoč pošteno živeli, se od njih ne moremo naučiti miroljubnega sožitja. Seveda pa tudi avtorica v Kantovi maniri navaja, da bi dosegli svetovni mir, če bi bil to postulat svobodne volje vseh ljudi. Ker pa to ni, politiki z imperialističnimi aspiracijami takšno moralno zahtevo kategorič nega imperativa ignorirajo in ponavljajo zla dejanja. Antropološko to pomeni, da je človek človeku volk (lat. homo homini lupus), ne pa človek človeku človek (lat. homo homini humanus). Vedno je treba vztrajati pri eni možnosti miru nasproti mnogoterim barbarstvom.       

Tudi prvi november 2024, ki je za nekatere žalosten in turoben praznik, za vse pristne vernike pa je to praznik upanja in vere v večno življenje. Prvega novembra praznujemo praznik vseh svetih. Na ta dan se spominjamo vseh ljudi, ki so že v nebesih. 2. novembra je praznik vseh vernih duš dan. Na ta dan se spominjamo vseh pokojnih, ki morda na svoj 'vstop'" v nebesa še čakajo. Če se letos zaradi znanih drugačnih razmer ne bomo mogli množično zbrati na grobovih, se bomo zbrali doma in zanje molili. 

Radost in druga odlična čustva z najboljšimi svojimi rezultati obnavljamo vsak dan po spomi nu. Pri izpolnjevanju dnevnega reda sem premalo dosleden. Howes (2023)  predvideva tudi zdravljenje svoje preteklosti.  V Nlp je to changing history. Opazil sem, da mi je potreben nenehen trening, sicer vaje hitro pozabim.  Naučili naj bi se, kako spremeniti bolečino v mod rost. Seveda je treba poslušati svoj višji jaz in ne več nižjega, ki je poln travm. Mir dosežemo  ko preobrazimo slabe spomine na preteklost. S tega vidika je moja pasivnost in reaktivo vedenje odveč. Obžalovanja preleviti v občudovanja. Pogosto ugotavljamo, da ne ljubimo samega sebe. Tončka je bila pogosto žrtev staršev in še zapada v takšen položaj jeze in obžalo vanja, ki ni primeren za zdravje ščitnice. Je še čas, da kaj popraviva na tem področju. Sem pred zahtevno nalogo pomočnika pri njenem zdravljenju. Vsak naj bi sam najbolje vedel, kaj ga ohranja, krepi in opolnomoči in se s tem izogiba temu, kar ga slabi. Občutili naj bi, kako naj bi bolje skrbeli  za svojo varnost kako naj bi si in ji pomagal preseči bolečino.  

Formula boja ali bega ni progresivna. Zato bi morali izbirati boljše ravnanje. Napišimo si seznam spodbud, ki nas navdihujejo in morda tudi razloge, zakaj nas navdihujejo? Bog me ljubi takšnega oz takšno, kakor sem. Psihologi vedo, da je človek pretežno emocionalno bitje, zato popačenim izbiram sledijo popravljeni volilni rezultati. Tako politiki lahko z nami z lahkoto manipulirajo. Šele državniki zmorejo vzdržati kleno moralno držo. Obdobje naše nezrelosti se nadaljuje. Upanje spodbujamo s pogumom za akcijo. Dovolimo si sprejemljivo tveganje.   

Zanimivo je, da za nakup novih računalnikov na televiziji ni reklam, za nakup najrazličnejših vrst so pa reklame vsak dan tako kot za hrano.  Iz tega sklepam, da gredo računalniki bolje v promet kot pa hrana in avtomobili. Pečenko (et al.) nam je razložil delovanje windows (okna) 7 in xp, ne pa še 10 in 11, ker jih v l. 2012 t.j. pred 12 leti še ni bilo. S temi tehničnimi napravami smo močnejši, učinkovitejši, če jih znamo uporabljati. Dobro je imeti poleg nasvetov, ki jih vsebuje že računalnik, imeti tudi knjigo, ki nas pouči o vsem, kar lahko najdemo v računalniku. Avtorji nas poučijo tudi o zdravem delu na računalniku npr. o drži rok in odmorih. Možne so tudi manipulacije s spominom.  Sprotne zapise lahko shranimo, najdene spominske datoteke nadgrajujemo ali zbrišemo. Lahko pa jih obudimo, kar je njihovo vstajenje od mrtvih. Možnosti povezovanja tekstov so precej večje kot pri papirnatih izvodih 'proizvedenih' s tiskalnim strojem. Možno je organizira ti tudi zvočno branje. Hakerji proučujejo naše delo s stališča možnih goljufij. Zato moramo skrbeti tudi za varnost naših vnosov. Za to so namenjeni anti-virusni programi.  Vsako opera cijo računalniku 'ukažemo'. Računalnik se lahko z nami pogovarja prek pogovornih oken. Računalnik predstavlja glede na prejšnja 'tehnična orodja' kvantni skok v komunikaciji.  Lahko nam pomaga z nasveti, če mu 'povemo, kaj želimo narediti'. Poznamo tudi 'večopravilnost' – preklapljanje med programi. Računalnik je očitno treba peljati večkrat na servis zaradi izboljševanja oz. prenove varnostne opreme. Zlasti se moramo varovati pošte neznanih izsiljevalcev. Računalnik nam lahko veliko nudi, a se tudi pokvari.   

Naš mentalni razvoj je počasen, ker je najtežje prebiti notranje blokade. Večkrat traja več generacij.  Zato se nova znanstvena spoznanja le počasi uveljavljajo. Tako je Weininger že l. 1912 ugotovil, da se je nekdanja ena celina sčasoma razdelila na 5 celin. To so geologi priznali šele v 70. letih 20. stoletja. Rednost Newtonove knjige je, da nas napoti, da se sami dokopljemo do spoznanj o sebi. Že v antiki je veljalo reklo 'spoznaj samega sebe', vendar pa so  podzavest in višji jaz odkrili šele v modernem času. Pod hipnozo obujeni spomini so obogatili življenja klientov.  Lahko se tudi mi česa naučimo česa iz njihovih zgodb. Ti se sedaj zaveda jo svojega poslanstva. Nekateri, ki ne vedo, zakaj živijo, rabijo pomoč, da bi od drugih duš to izvedeli ali iz njihovih iz preteklih življenj.  Duša je ali pa ni skladna z umom. To razmerje je zapleteno. Je veliko inačic teh stikov. Energija duše v onostranstvu ni drugačna od tostranske. Možgani se prilagodijo tisti, ki jo prinese s seboj. Ta stik je zelo občutljiv. V meditaciji lahko poteka usklajevanje. Şo duhovi, ki še ostajajo na zemlji, dokler niso opravili svojega poslanstva. Večina ima spomine na prejšnja življenja skrita globoko v podzavesti. Ko pa jih v transu zbudimo, pomagajo razumeti sedanje stanje. Vseeno lahko živimo celovito in izpolnjeno. Manjšina pa rabi pomoč, ker ima težave z identiteto in s tem z razumevanjem sveta, v katerem so.    
       
Realnost ne ustreza vedno našim pričakovanjem. Priscilla Moris (2024) je je verjela, da bo v l. 1991 mir dosegljiv v nekaj tednih, a je zanj minilo kar nekaj let. Kot zimsko-spomladanski letni čas se tudi v nas menjavajo notranje zime in pomladi  

Kosova (2015) piše o razcvetu zavesti prav zato, ker jo je na splošno doletela zima, kot da bi ljudje prenehali kritično razmišljati  poplitvenje je nastalo v Rusiji in ZDA. Ponovna izvolitev Trumpa  je že tak indic. Morda bi vojna stanja šteli za porodne bolečine nove dobe, novega razsvetljenstva. Ljubezen je cilj življenja, vendar jo je težko ohranjati. Za kristjana to pomeni   zvestobo Kristusu, ki je trpel za nas  mučeniki v njegovem imenu postanejo za Cerkev svetniki in svetnice. Predolg je njihov seznam,  da bi ga navajal.  Največja zmaga je zmaga na svetu nad svojimi grehi in slabostmi. Neskončnost in večnost sta že v nas kot božanska iskra. Po Marku Avreliju laže obvladamo svoj notranji svet kot zunanjega. Smo kot delci v valovih ustvarjalnosti. Cankar se je skliceval na zaklenjeno kamri co.  Tudi Rumi meni, da so v materialnem svetu pozabili na svoj izvor. 

Nekateri menijo, da je brezželjnost sreča. Skrivnost življenja se razodeva v sanjah. Zdi se, da so težave potrebne za spoznanje nespremenljive duše. Opazujmo svoje misli, besede, dejanja in značaj, da bomo spoznali svojo usodo. Ni vseeno, kaj mislimo. Eno je v Bogu, biti, Polju, Moči, energiji. Upanišade – naj manjši od najmanjšega in največji od največjega je skrito v vsakem bitju. Napajati se pri viru zavesti, da bi to uvideli. V materializaciji življenja, ki naj bi zadovoljila vse naše potrebe je videl Dostojevski zasužnjuje in ne svobode. Postajamo blodni. Več delamo, da bi več trošili. Ves svet je že skoraj postal svet naše glave. Vse manj  se pogo varjamo v živo in vse bolj  popredmeteno prek medijskih naprav. Takšne besede so skoraj brez osebne izkušnje. Vse je nastalo iz najvišje, kozmične zavesti.  

Um in telo sta odvisna od duše. Zaradi polnih polic ne občutimo krize. Kočijaž je naš višji jaz – morda od tod izhaja beseda coaching. Znanje v smislu kopičenja vtisov je breme za dušo. Svetloba prinaša radost. (Rumi) Zavest pozornosti se pojavi z razbremenitvijo uma. Um lahko ustvarja iz nebes pekel in iz pekla nebesa. Zaradi hvaležnosti si ustvarjamo pekel.   Reinkar nacija je pri Platonu metempsihosis – selitev duše iz enega telesa v drugo telo. Vrle duše ostanejo po smrti pri Bogu. Spoznanje<samega< sebe vključuje delovanje po vrlinah. Duša lahko prebrodi vse skrbi, se radostno dviga nadnje, utiša, ko posluša notranji zvok (Singh). Meditacija nanj je kraljevska pot do osvoboditve. Za Drydena se svet poraja iz harmonije v harmonijo. zaradi karme se vse naše delovanje pozna na posledicah naslednje generacije in nas samih. Dane Zajc poje, da bom za vse plačal. Le ljubezen je vseodpuščajoča sila.   

Ker nisem bil niti poslušen, niti zgovoren, se nisem rad družil. Imel sem po enega prijatelja ali pozneje prijateljico, Pitagora je v Krotoni ustanovil skupnost, skupnost Esenov, skupnost Kartarpurju v Indiji je ustanovil modrec Nanak. Utopična brezrazredna družba enakih naj bi nastala po Marxovi zamisli. V Evangeliju popolnega življenja (najden ob Črnem morju) Jezus pravi, da naj ne bi jedli mesne hrane, ampak samo rastlinsko in sadje. Svetuje naj bomo ljubez nivi do vseh živih bitij. 5 ovojev zavesti  - blaženost, znanje, ynana  razsvetljenje in nazadnje je prakriti, ki je le videz. Poznamo tudi različne vrste joge od hatha, prana itd. Premalo premišljujemo o povezanosti joge in meditacije, ker sem prakticiral vsako posebej v drugem obdobju.  Osvobojeni smo v spoznanju istovetnosti naše duše in Boga.      

Neprecenljive so raziskave zdravnika Larryja Dosseyja o enovitem umu (One Mind), kako je individualni um vpet v širšo zavest in zakaj je to pomembno. Kozmično oz. nelokalno zavest nam prepričljivo osvetli s primeri nenavadno skladnega obnašanja živali v čredah, jatah in rojih, z empatičnostjo podgan, z obsmrtnimi izkušnjami, reinkarnacijo, komunikacijo s preminulimi, odnosi med novorojenčki in materami, osebami s savantskim sindromom, enojajčnimi dvojčki, matičnimi dogodki in jasnovidci.

Z vidika kozmičnega opazovalca so videti nacionalne politike zelo drobnjakarske. So odsev naše zlobnosti in duševne ozkosti, zato od njih malokdaj dobimo kaj velikega. Veliko je že to, da si sami poiščemo srečo. Kozmično perspektivo bi morali gojiti tudi na drugih področjih življenja, pri osebnostnem razvoju, pri novi paradigmi znanosti. Nekateri govorijo raje o kvantnem vidiki, drugi o božanskem vidiku. 
O duši in duhu ni nikoli dovolj povedanega, izmoljenega in meditativnega, ker določene molit ve in meditacije ponavljamo kar naprej. Duhovna hrana je potrebna za naše odrešenje, ki vključuje tudi odpuščanje. Že starodavna  duhovna praksa postaja najmlajša, ker po krizi vsaj na videz  mrzle zime prihaja vedno pomlad. S pomlajevanjem  narave se pomlajujemo tudi mi. Čutimo, kako se po gozdovih in travnikih v naravi in naši notranjosti pretakajo novi sokovi, energije in melodije.  Človek izbira med kulturo življenja in kulturo smrti, med svetim in posvetnim oz. profanim. 
Predstavljajmo si, da nam naši že preminuli predniki predajajo svoje izkušnje in še neizkoriš čene modrosti nam, ki jih še potrebujemo. V tem smislu naj bi potekal tudi pouk na šoli. Delno že poteka, vendar pa se učenci tega ne zavedajo, ker jim tega ni nihče eksplicitno sporočil. Morda bi tako lažje kak nepotreben trud izpustili. Ker pa to delamo s pomočjo sporočil obstoječih avtorjev je naš učinek večji. Ključnega pomena je vzdrževati celosten pogled na življenje. To ni nikoli zgolj samo rutinsko. Z vedno novim znanjem vstopamo v stanje višje zavesti, da deluje optimalno. Če bi se politiki tega zavedali, državljanom njihovih odločitev ne bi bilo potrebno v tolikšni meri obžalovati.               

Dajmo prednost zavestnim izbiram, ker nas te umeščajo v večnost časa, v plemenitost v prostoru in domačnost prebivanja tu in zdaj. Brez čiste narave ni čistega zraka, ki ga vdihavamo in izdihavamo. 
Čas je prepočasen za tiste, ki čakajo, prehiter za tiste, ki se bojijo in za tiste, ki se veselijo, za tiste, ki ljubijo pa je neskončen oz. večen (Henri Van Dyke) Zanamci in mi smo s svojimi izkušnjami in z ljubeznijo očiščenim oz. umitim spominom kažipot prihajajočim rodovom. Včasih se to pokaže šele na pogrebu, kjer se o pokojniku govori samo dobro zaradi dobrih del. Vsak jih ime nekaj. S pomočjo nove tehnologije je možno spremljati pogreb določenega sorodnika na Irskem tudi v Domžalah ali kjerkoli drugje po svetu. Na ta način se popularizira dobra dela, brez katerih človeštvo ne bi moglo obstajati.  Uršič, Gibran, Andrič, Dostojevski so med najbolj znanimi iskalci lepote.  Sta lepoti vzhajajočega sonca in zahajajočega, zato se rojstva in pogrebi srečujejo. Ustvarjamo algoritme duše skozi komunikacijo z umrlimi in živimi dušamo. Na ta način nastaja univerzalno občinstvo. Kdor okusi enost, vidi vse čim bolj nepristransko. Avtorica ve, da nas sodobne tehnologije odtujujejo, ker niso celovite.   
Vsi aspekti nas samih so sveti. V tem je celovito sprejemanje sebe. V tem se tudi vidi, da je strah kriterij razločevanja. Če nisem le svoja predstava, nisem le v razločevanju med možno realno in idealno osebo. Sem v preobrazbi sv. Trojice. In kaj naj bi to pomenilo? 

Svet rešujemo oblikami pozitivne naravnanosti -  čudenjem, čaščenjem, spoštovanjem, posve čevanjem dogodkov. S tem se izogibamo  nihilizmu, instrumentalizaciji vsega in spreminja njem uporabnih reči v odpadke. Chrétienov pozitivno osmišljen notranji prostor naše duše, kamrice, gradu oz. hiše ima prav takšen pomen. Pretiranemu odtujenemu povnanjenju naj bi sledil ponovni kontemplativni obrat, ki ga je zastopal že sveti Avguštin ob koncu rimskega imperija. Življenje je dar in preizkušnja (Avguštin, Bloch). 

Kakor nismo le bitja za smrt, ker smo eno-vse, sozveneči in vsak sebi hodeči, smo skupaj in vsak sam pri sebi v svoji skriti kamrici. Nameni drugih se tudi interferirajo z našimi nameni in učinki. Takšna rezultanta sil pomeni vsakokrat nekaj drugega. Sai Baba govori o toku ljubezni, Csiksentmichaly o toku – flowu zanosa ustvarjalnosti, Dyer o toku navdušenja. Vsak duhovedni učitelj se zavzema za to, da kljub vsemu ohranjamo svojo osnovno smer. Le na ta način se ne izgubimo. Tako Zukaw kot Sai Baba zagovarjata reinkarancijo. Ideja povratka privede do cikličnosti. Gre za višje ravni sozvenenja na ustvarjalnosti.  

Znotraj pluralizma interesov se je potrebno vprašati, v katero skupnost spadam, v kakšno duhovnost in cerkev (Gr. ekklesia, lat. aedes sacra, ecclesia, staroger. Kirka, nem. Kirche, ang. church) verjamem in kaj je prava vera (Avguštin). Že pred Toenniusovim razlikovanjem instrumentalne družbe in skupnosti je sv. Bazilej Veliki imenoval človeka kot zoon koinoni kon – bitje  občestva. Tak človek se zavzema za sveto (nem. heilig, ang. holy).  Angleška beseda "holy" izvira iz 11. stoletja iz hālig, in hāl s pomenom 'whole' – celota, nepoškodova nost zdrav in  kompleten. Tudi škotski izraz hale, ki se pojavlja tudi v Wyclifovi Bibliji pomeni zdrav, sreča in celota. 
W. James  je pisal o »volji za verovanjem«, ker pogosto verjamemo v določene ideje in »psev do-dejstva«, ne zaradi razlogov, ampak ker hočemo verjeti. Volja, da verjamemo v ljubezen, pamet, poštenje, upravljalske sposobnosti itd. – so vsakdanji pojavi. Sartre je uvedel pojem »slabe vere« (fr. »mauvaise foi«) ki se aplicira tedaj, ko nekdo pravi, da v nekaj verjame, čeprav ve,  da ne verjame. Razlikujemo še med filozofsko vero (Jaspers) in vero v znanost (scientizem).  
Praktični teoretski čut vodi omikanega človeka »onkraj tega, kar neposredno ve in izkuša«. Z  njim se človek nauči, da le strpni in nesebični dialog v skupnosti omogoča razumevanje stva ri. V območju svobode z estetskim čutom omikani človek pušča veljavo vsemu, »kar ne ustre za njegovim lastnim pričakovanjem in naklonjenosti. Človek z zgodovinskim čutom ve, kaj je za kak čas mogoče in kaj ne, in ima čut za spravo s preteklostjo. Videti je, da človek te  ču te ne razvija, ampak ostajajo odtujeno reducirani na posesivni čut (Marx, Marcuse). Zato proizvaja odvečnost s smetmi in nasilje z orožjem.   Celo univerza postaja čedalje bolj tržno uporabna za nekatere (študente ko kliente) namesto da bi ekološka za vse. Univerz je čedalje več, njihovih povezav tudi. Dobivajo naročila za raziskave. Zdi se pa, da kritične vesti do družbe nimajo (R. Barnett, 2012).   
Čut za skupnost je srce omike. To je čut za tisto, kar je v življenju človeka kot skupnostnega, družbenega bitja na tem svetu najpomembnejše – to pa je življenje. Skupnostni čut je zato temeljni, bitni etični čut za vse živo in neživo, ki se je izoblikoval v življenju kake skupnosti in ki jo tudi ustanavlja kot skupnost. Že Heraklit je dejal, da smo dolžni hoditi za skupnim. Zavedal se je, da je enost več kot mnogoterost, svojeglavost. Vendar danes sebični gen (Dawkins) z diktaturo ega oz. zlega duha, ki ga spodbujajo tehnokrati, ekonomisti grozi z uničenjem cele civilizacije.  
Enost 'svete trojice' je podlaga modela harmonične uravnotežene osebnosti. Jasno je, da ne smemo nobene strani zanemariti, ampak je treba med vsemi fleksibilno poiskati težiščnico. Neprestane nove ponudbe nas razdvajajo. Če nismo uskladili svojih interesov s težnjami okolja, nismo našli medsebojnih meja, ampak samo branimo svoje in napadamo tuje zaradi spremenjenih potreb, zahtev, norm. Vero v ljubezen  spodkopavajo razne tesnobe, ki nastanejo zaradi občutka pomanjkanja, razkrinkavanja, zavrnitve, strahu pred slabimi oz. negativnimi posledicami,  osebne nepomembnostjo. 
Pri verovanju je problem podoben kot v pedagoški praksi, v kateri vzgojitelj vzgaja gojenca kljub temu, da je ta domnevno nevzgojljiv. Vernik mora paradokse vzeti nase in dosegati cilj kljub vsem negotovostim in navideznim ne(z)možnostim, na katere se nanašajo racionalni pomisleki, ki govorijo 'proti upanju'. Šele iz ničelne točke, ko je vse izgubljeno, ljubezen izkaže svojo presežnost. Zato se v ničti točki, kjer se Kierkegaard izkaže kot sokratski vernik, Žižek izkaže kot ateist. 

Vico je že ob vznikanju kartezijanske novoveške znanosti, ki si je svoj abstraktni nečloveški »objektivni svet«  gradila na zakonih, ki so »mnogotero reducirali na enostavno, različno na enako, kvaliteto na kvantiteto«, dojel, da skupnost, družba, ne more živeti samo od tako zasnovanega razumevanja sebe in sveta (Freitag). 
Gadamer (1999), ki je prevzel Aristotelov pojem praktičnega razumevanja življenja (phróne sis), je zagovarjal misel, da človekovega življenja »ne usmerja abstraktna občost uma, ampak konkretna občost, ki predstavlja skupnost kake skupine, naroda, nacije ali vsega človeškega rodu«. Že za Aristotela je bilo praktično razumevanje življenja duhovna, etična vrlina. Za Vica je bil skupnostni čut predvsem čut za pravičnost in skupno dobro, ki je v vseh ljudeh in je pridobljen s skupnim življenjem. Shaftesbury je skupnostni čut obogatil še s pojmom ljubezni do skupnosti oziroma družbe in že kar metafizično razumljenim pojmom sočutja. 

Na dva načina skušamo z umestitvijo svojih življenj v širši okvir le-tem podeliti smisel. Prvi način je pripovedovanje zgodb o prispevku ljudi k skupnosti – te ljudi usmerja torej želja po solidarnosti. Drugi način je, ko se ljudje opisujejo, kakor da so v neposrednem odnosu z ne človeško stvarnostjo v neposrednem odnosu zato, ker ta ne izhaja iz odnosa med takšno stvar nostjo in njihovo skupnostjo. Te žene želja po objektivnosti. Vendar pa se človek ne more rešiti svojega osebnega »pogleda« in ne more vzpostaviti nikakršnega neposrednega odnosa z nečloveško stvarnostjo, zato je objektivnost omejena na solidarnost (Rorty, 2002).

Verjamemo, da smo zaradi domišljije polni življenja, življenjske energije, ki nas osrečuje. Gre za trenutke samorealizacije gre. Domišljija je  neverjetna moč misli, idej, sanj, slik, podob, vsega, kar dejansko ni prisotno, a v nas zbudi čustva, občutke, veselje, energijo, motiv, da vse lepo in dobro prelije v dejansko. Domišljija je kot nežen dotik svile, ki ga občutimo na površini naše kože, da odpre vso mavrico želenja.  V pričakovanju zlitja hrepenenja je sla želenja. Vsaka beseda skozi občutek vsebine njenega pomena, ki se zliva s tonom glasu, prinaša v nas brezmejne slike domišljije, ki presegajo samo vsebino besede.
Jung:  če želimo raziskovati človekovo sposobnost ustvarjanja simbolov, se sanje izkažejo kot najprimernejše. Simboli nam odstirajo tisto, kar je malo znano ali neznano. Človeška psiha je kompleksna in večplastna ter v sebi skriva veliko več, kot lahko doume naš razum.
Večji del človeške psihe domuje v polju nezavednega, torej onkraj nam poznanega. S pomoč jo simbolov nam naše nezavedno pošilja določena sporočila. In sanje so pomemben način takšnega sporočanja. Ponoči, ko naša zavest plava v polju nezavednega in se srečuje z njego vimi vsebinami, se vrne z dragocenimi izkušnjami, ki so včasih bolj, včasih pa manj prijet ne. Pogosto ljudje sanjamo živali, naravo, svoje ljubljene ali svoje sovražnike, sanjamo potova nja v neznane dežele, se borimo, bežimo, letimo, ... Vse to prebiva v našem nezavednem in ko se podamo v dialog s temi podobami, spoznavamo globine nas samih. Vodilna nit do nezaved nega so sanje, ki jih spodbujamo s čajem (Dream tee, Tee zu Traumen, les moments du reve the). S čajem je Proust spodbujal spomine in z njimi našel izgubljen čas.   
Sanje nas včasih potegnejo 1. v nižje nezavedno, tja, kjer srečamo svoje temne plati, svojo še nerazrešeno preteklost. 2. Včasih pa se s pomočjo sanj dotaknemo angelov, višjega nezavedne ga, doma naše intuicije in sanje doživljamo kot globoko hrepenenje po tem, da bi ta stik ohra nili. In prav zato so lahko sanje dragoceno darilo za naš razvoj, za odkrivanje skritih zakladov nezavednega ter za kreativno transformacijo svoje psihološke narave.
Dijaki so pri pouku filozofije pisali eseje o funkciji domišljije, ki jih je ocenjeval Šimenc. Razlikujemo štiri vloge domišljije: 
1. je želja po tistem, kar bi radi doživeli v realnem svetu; 
2. je beg pred realnim svetom, ker je ta svet vedno bolj krut in neizprosen; 
3. je načrtovanje tistega, kar bomo uresničili v realnem svetu; 
4. je povezana s pisatelji, pesniki, scenaristi in podobni, ki brez domišljije ne bi mogli napisati knjige, pesmi ali scenarija. 

Kakšno je ali naj bi bilo razmerje med domišljijo in realnostjo? Kadar hočemo nemogoče, kar je bila parola upornih francoskih študentov v letih 69-71, je domišljija ustvarjanje nove real nosti. V domišljiji si predstavljamo svoje cilje, ki jih kritično ovrednotimo in uresničimo. Domišljija v smislu sanjarij je beg pred realnostjo. V fantazmah v svojem imenu manipulira mo z realnostjo.    

Dijaki ugotavljajo, da preveč domišljije zamegljuje razliko med tem, kaj je resnično in kaj obstaja le v tvoji glavi'. Če pa je nimaš, si preresen in se ne znaš zabavati. Domišljija je veliko bogastvo, če z njo ravnaš pravilno. Ves čas jo je treba nadzorovati in biti njen gospodar. Če te zasužnji, te pripelje do nenehnega sanjarjenja, sanjarjenje pa vsekakor je zanikanje realnosti. Ko si nekaj predstavljamo implicitno že vemo, kam to vodi. Kajti govorec vedno nekaj hoče. Pri Nietzscheju gospodar govori tako, da si z besedami stvari prisvoji. 
Pomen besed, ki se povezujejo v stavke, je plamen, ki nas vodi k cilju. Ne določajo stavki njene smeri besedam, določajo jo občutki, ki jih zbujajo v nas, ker izhajajo iz nas samih. Zato enake besede v različnih ljudeh vzbudijo različne občutke in odprejo vrata v različne svetove in vrtove domišljije.
Umetnikova fantazija je realnost, lepša od navadne realnosti (Šalom Aš) in domišljija je pomembnejša kot znanje (Einstein). Domišljija je predogled prihodnjih atrakcij življenja. Bolje je da si predstavljamo prijazno vesolje, ki nas podpira, kot tisto, ki nam grozi. Fantazija leti, um tiplje; fantazija gre preko stvari, um skoznje (B. Kneževič). Pokojni Josip Vidmar se je zavedal, da je domišljija tvorna moč prvega reda na vseh področjih našega udejstvovanja. Domišljaš si, kar si želiš, želiš si, kar si domišljaš in nazadnje ustvariš, kar hočeš (G. B. Shaw). Mauriac pa je vedel, da zidanje gradov v oblakih ne stane nič, rušenje teh pa je drago. 
Človek, ki  sam ni  krotka žival, ampak divja (verwilderte Mensch po Sloterdijku), se rad poigrava v domišljiji  z  agresivnostjo živali.  Prav strah, da bi bili dinozavri kot  univerzalna  vrsta močnejši  od  človeka izsili potrebo po  medijski  rekonstrukciji dinozavrov.  Iz  kontrole nezavednega kujejo finančni  mogotci  v filmski  industriji  precejšnje dobičke. Prav  S.  Spielberg, režiser številnih filmskih uspešnic, je primer bogatenja na račun neobičajnih  dogodkov običajnih ljudi na način estetske  katarze. Katarza (gr. katharsys) je značilna že za staro grško tragedijo in je  utemeljena v  človekovi presežni dvojnosti. Pomeni pa 'vzbujanja groze  in sočutja pri gledalcih in obenem očiščenja teh občutij'.
Pesnik Blake je prepričan, da je človek že vsa domišljija, kar pa seveda glede na mnogotere antropološke definicije človeka ne drži. Domišljija je preddverje znanja, njegova tiha oblika, ki pridobiva na vsebini.  V nas se prepletajo vizije, viri, ki so usmerjeni k uporabi potencialov. kompetenc. Čim  bolj aktivna je naša domišljija, tem več želja in ciljev si postavljamo. Domišljija nam po ve, v katero smer bomo sanjali, se učili in nabirali izkušnje. Gruen (2012) priporoča celo sanjanje v dvoje. To lahko delamo z najbližjimi. Če zakonca nehata sanjati, postane zakon mrtev. Domišljija je kot daljinski upravljalec za prehajanje od enega programa k drugemu. 
Literarna imaginacija omogoča vživljanje v svet junakov. Imaginacija osvobaja od stereotip nih pogledov. Sočutna imaginacija mi omogoča spoznanje, da lahko v prihodnosti doživim isto izkušnjo kot literarni junak (Nussbaum 1997). Nanjo se navezuje socialna imaginacija ali utopično mišljenje kot zmožnosti kreiranja vizij, kaj bi se moralo ali bi se lahko dogajalo v naši pomanjkljivi družbi, na ulicah, v družinah in v šolah (Greene 1995).         
Vedno sem imel občutek, da živimo v vzporednih svetovih; v enem obstajamo v realnem času, v drugem pa je svet domišljije delno pod našim nadzorom. Ustvarjamo realni svet iz domišljijskega. V filmu dopuščamo, da nas vodi režiser po domišljijskem potovanju. V NLP  posnemamo najboljše prakse drugih - jo modeliramo. Pri Kantu je transcendentalna imaginacija skrivnosten izvor čutno-razumskega spoznanja.  Malokdo se zaveda, na kakšne načine. Mislim, da tudi Kant tega ni razvil. 
Trajanje je to, kar je za ameriškega psihologa Csikscentmichalija flow oz. tok. Podoba (image) je vmes med zaznavo in predmetom tako kot je navdih kot avto sugestijo. Bergson je izpeljal duha kreativne evolucije iz biološke osnove. Seveda pozna vsak od teh mislecev inačico biblijskega primera moža s suho roko – nepokopan mrtvec pri Sartru, neavtentičnost pri Heideggerju oz. kot pravimo mehanska paradigma. Iluzorično je, da bi z analizo odkril nek nedvomni delec, ne pa z intuitivnim pogledom v celoto. Tej iluziji je sledil tudi Husserl v Kartezijanskih meditacijah. Kot eleati se tudi Descartes, Husserl itd. poslužujejo zvijače pri sklepanju. Kot da je prvi oz. zadnji delec najboljši garant celote. Nedvomni dvom, čista bit, čisti jaz, samostojnega duha – beg pred zunanjim svetom.   Morda je že v t. im. fluidni inteligenci preveč analitično zgrešenih zaznav, s katerimi same sebe blokiramo v razvoju. Rutar se zavzema za pripovedi tam, kjer ne gre za uspešne posameznike, ki naj bi bili produktivni za razvoj kapitalizma, ki bolj kot samega sebe uničuje posameznike, ki mu nočejo ali ne morejo slediti. Kristalizirana inteligenca naj bi rešila to, česar ne more rešiti več fluidna. Upoštevati osebni vtis pomeni upoštevati njegovo pripoved. Če upoštevamo razlago, izgine, kot to opazi Bergson. Se duša zaveda same sebe in telesa, v katerem je? To bi bilo lahko skupno izhodišče vzhoda in zahoda, Plotina in Konfucija. Konfucij je bolj avtoritativen in avtoritaren. Zavest je križišče in stičišče zunanjega in notranjega sveta.  Duhovnost je bolj razvita na Vzhodu kot na Zahodu. Po Maovi smrti so se spomini na Konfucija vračali. Konfucijev rojstni kraj je postal zanimiv za tuje turiste. Do danes spomini niso zamrli. Konfucijeva vera v avtoriteto bo zanimiva tudi v prihodnosti. Zavest je dvosmerno usmerjena v zunanji in notranji svet.  Konfucijancem gre predvsem za red in ubogljivost in s tem za mir v državi z vzpostavljenim ravnotežjem. Bergsonu gre za ustvarjalno evolucijo, ki pa zna sprožiti nered.   
            
Duhovedniki skrbijo za to, da se nam iz preteklosti odpre pot v prihodnost. Za zasvojenostmi z nasiljem se odkriva drug boljši in miroljuben svet. Seveda pa mora razen drugih izkušenj še vsak sam odkriti pot iz teme v svetlobo pa naj bo to v sanjah ali pri vsakodnevni meditaciji.  

Podobno kot Pink (2023) tudi Rozmanova (2023) meni, da je treba odžalovati in odpustiti, da lahko napredujemo. Tudi v psihoterapetski skupini lahko koga prizadenemo, zato se je treba od njih dostojanstveno posloviti. Pri vsaki skupini obstajajo različna vedenja od introver tiranih do ekstravertiranih, nekateri bi nas o vsem obvestili drugi pa o ničemer. Pri Zukavu je pomembno, kdo deluje iz sebstva, iz duše in kdo iz ega t. j. sebičnega gena. Seveda pa lahko tisti, ki mislijo, da imajo že dovolj skupinskega duha, po zapustitvi spet padejo nazaj.  no tako kot pri moralni kategoriji premalo obžalujejo. Sicer pa je rezultat odvisen od tega, kateri vzorec je bil intervjuvan oz. kako so intervjuvanci svoja početja razumeli. Morda se komu zdi svoje pomanjkljivosti sramotno priznati. Morda bi kazalo primerjati obžalovanja z občutki krivde, grešnosti, sramu, oz. s t. im. nižjimi vrednotami. Posredno bi lahko izvedeli, koliko so se anketiranci zaradi ozaveščanja napak osebnostno razvili, ker v raziskavi v teku še lahko sodelujemo. 

Frankl pozna dober nasvet za naše ravnanje v prihodnosti. Odločajmo se tako, kot bi bili v isti situaciji že drugič in bi v njej lahko upoštevali izkušnjo prve situacije, saj potujemo k duši oz. duhu. Frankl sam je ta nasvet lahko preizkusil na svoji koži, ker v drugem zakonu gotovo ni ponavljal napak iz prvega. Po navadi se drugič sprehodimo skozi doživeto situacijo le še spominsko.   

Če obžalovanje predvidevamo, se ga lahko izognemo, saj osel ne gre dvakrat na led. Nobelu je nekrolog ob njegovi domnevni smrti, ko so ga definirali kot trgovca s smrtjo, pomagal za pravilno odločitev (ustanovitev sklada za Nobelove nagrade) pred njegovo pravo smrtjo. Obžalovanje kot retroaktivno čustvo lahko obrnemo proaktivno. Marsikatero potovanje bi sprejeli, če bi predvideli obžalovanje njegove zavrnitve. Čim bolj optimalno živimo v sedanjem trenutku v stilu 'vse gre' (ang. anything goes), tem manj obžalovanj  imamo, kar svetuje tudi Warejeva. Po njeni poizvedbi so umirajoči najbolj obžalovali slabe odnose, nihče pa ni obžaloval, da je premalo delal.  Imamo še model optimalizacije vseh štirih obžalovanj. Dejanja lahko popravimo, poiščemo svetlo stran, razkrijemo pred seboj in drugimi, sočutimo, se distanciramo. Danes navidezno vsak lahko počne, kar hoče, toda to vodi v čedalje večji kaos. Kot je povedal Jezus, je potrebno odpuščanje večkrat ponoviti npr. 7 krat 77, da uspe.     
   
Obžalovanje je odvisno od tega, kateri svoji zgodbi verjamemo. Ne moremo vsega uresničiti ali odpustiti da nam ne bi ničesar ostalo na koncu življenja. Sanjalo se mi je da sem bil soudeležen v zapleteni britanski zgodbi. Na srečo sem prišel iz tega zaprtega prostora in mi ni bilo treba iskati poti nazaj vanjo. Brown na zgodbe ne stavi nič. Pink pa priznava, da so tisti, ki verjamejo v odrešitev, bolj zadovoljni.  Shetty  predvideva nastanek sočutja in pomoči drugim, ki je razvito že v budizmu in v drugih verstvih. 4 varne so vodja, vodnik, izdelovalec in ustvarjalec.  
Milenijci sporočajo, da ne želijo sodelovati v množičnem vrvežu, ne marajo izgorevati na delovnih mestih. Ne marajo ekonomije izkoriščanja in kriptovalut. Svet onkraj kapitalizma si lahko predstavljamo le v okvirih radikalne domišljije bržkone je to lahko tudi predmet  lucidnih sanj.  Vrnimo se v čas, ko se je zdela prihodnost popolne osvoboditve neizbežna npr. l. 1968.  zakaj naj bi bil ta čas arabeskni? Gre za nekakšne zavijajoče vitice, ki krepijo občutke varnosti. Nietzschejev Zaratustra na Epikurjevem vrtu doživlja radost postajanja. Je možen egalitaren svet. simbolnih svetov ni treba reševati, treba jih je razširjati (Marx-Engels). Z nenehnim delovanjem finančni kapital ohranja svojo vrednost. Obrat vase nas vodi onkraj fragmentacije izkušenj. Kapitalizem ohranjajo predvsem kognitivni delavci, ki verjamejo v obrat vase in družbo znanja, težnji po popolnosti in linearnim potekom časa. Podnebne spremembe se stopnjujejo. Koliko smo se pripravljeni spreminjati s sprejemanjem resnice? Pristni pogovori so potrebni zaradi spodbujanja zaupanja in družbene pravičnosti. Sočutje je potrebno zaradi podnebnih sprememb in vojaških groženj. Kapitalizem terja povečevanje proizvodnje in potrošnje. Temu (ne)hote vsi sledimo. V sočutnih šolah gre za krepitev občutkov hvaležnosti, saj je življenje dar: spodbujanje ljubeče prijaznosti, usmerjenost k smiselnim ciljem, ustvarjanje vzdušja optimizma. Ob tem se spomnim na svoji dve e-monografiji o veselju do učenja in o vedrini. Gre za pozitivna, če že ne kar odlična čustva. Lewinas se je zavzemal za talmudski obrat. V Kristusovih dialogih opazimo, da prek človeka Bog razodeva svoj pomen, ker nam v njih pripoveduje, kaj od nas želi njegov Oče. 

V našem duševnem temelju ni določene čiste dobrote 'nedolžnega otroka', ker je človeka že v raju zapeljala lažniva zlobna kača, zato potrebuje nenehni zgled dobrega Boga. Dawkins in njemu podobni naravoslovci si kartezijansko izposlujejo samostojnost, tako da zanikajo obstoj Boga. Tudi Brown (2007) podobno kot J. J. Rousseau verjame v mit nedolžnega otroka na začetku osebnega razvoja.  Otrok je mitična osnova manipulacije zatiranja človeštva v Legendi o Velikem inkvizitorju in je tudi osnova transakcijske analize. Umetno odstranjevanje trpljenja lahko privede do še več trpljenja, prav tako kot 'zbijanje klina s klinom' privede do še več zla. Zato mir ni samo po sebi dan, ampak se je treba zanj nenehno zavzemati, če ne drugače pa z budistično nedejavno dejavnostjo (kit. wu vei), ki je v krščanstvu 'nastavljanje še enega lica'. Brown ne more spreminjati genske osnove, ki je že v našem nezavednem. Naši predniki so že grešili in mi tudi grešimo ne glede nanje ali pa prav zato, ker smo prepričani, da jih bomo presegli.          

Človeštvo je v krizolaciji neposlušnosti modrih nasvetov in pomanjkanja pristnih medseboj nih stikov. Zato ostajajo tisti duhovedniki, ki nas nagovarjajo s tem, kar lahko storimo za svoj osebnostni razvoj, izpostavljeni očitkom, da zagovarjajo new age, drugi politiki velesil pa v imenu volje do moči v svojem 'pooblaščenem polnomočju' uničujejo svet in se izmikajo roki pravice. Kako ponovno priti do multikulturnega sveta, ki se je nakazoval po drugi svetovni vojni in ga je prekrila hladna vojna bipolarnih sil. sledi mu škodljiv individualistični narcisizem – zagledanosti vase in nedopuščanja, da bi karkoli izgubili.        

Ne smemo misliti, da vemo, če ne vemo. Treba je zaupati Vanj. Greh je obupavati. Samega sebe ne postavljam v središče. Večkrat smo 'duhovi v ječi'. Bog je pravičen, ko se nas usmili. Po odrešenju nas je odrešil. Spreobrnimo se k Bogu, da se ta obrne k nam! odrešeni smo po daru božje milosti. To stališče je Pavel črpal iz lastnega primera. Kar se je zgodilo njemu, se lahko vsem drugim. To je hkrati njegova singularna in univerzalna resnica. Če v to privolimo, smo ustvarjeni v njem. Vsak dan smo bližje božjemu kraljestvu. Jezus kot brez lastne krivde v očeh Judov kriv (za naše grehe). Zato ga križajo.  Kristusova duša je duša našega trpljenja in bolečine. Opraviti moramo odrešilno kopel v oceanu trpljenja. Jezus je na križu vstopil v 'temno noč duha'.       

Samorealizacijo je Maslow opredelil kot cilj razvoja naše osebnosti. Pri tem večina opisuje predvsem ali med drugim lastni primer, kako se postaviti na noge in uspeti. Navajajo tudi druge primere, če vodijo tečaje. Očitno je, da vsak rabi pomoč za samopomoč pri razvijanju svojih sposobnosti - moči. Tudi obžalovanja, če česa nismo uresničili, je mogoče preseči in vsaj delno nadoknaditi. Nekateri v tem razvoju odkrijejo zlato jamo za samopromocijo. Takšni so Byrnejeva, Hayeva, Virtuejeva. pa tudi Dyer, Walsch, Brown. Cilj vidijo v sreči, blaženosti, božanskosti. Nekateri so verski voditelji kot Jezus, Sai Baba, drugi pa se sklicujejo na integrativne procese. Večina jih razlaga razvoj od nižjega k višjemu jazu. Nekateri povezujejo osebnostni razvoj z družbenim oz. kozmičnim. Nekateri fiziki se prebijejo tudi do duše, drugi pas ne in zanikajo tudi povezavo s filozofijo. Fizik Tyson sicer opozarja na nevarnosti, ki nam pretijo iz vesolja in zaradi družbe nih sprememb, vendar pa nima nobene notranje imunosti pred njimi. Navajal sem tudi stališča filozofskih interpretov Marka Uršiča, ki se trudijo za rehabilitacijo pojma duha brez praktič nih konsekvenc. Za Pealeja je enako kot za Couéja življenje neskončen proces kot progres. Od tod izhaja njun neomajni optimizem. Obenem pa imajo takšno usmeritev tudi vsi duhovni iskatelji, ki nam s svojimi pristopi vzbujajo upanje. Širovnikova nam v 1. delu ne sugerira še nobenih posebnih metod, vendar pa nam s svojim primerom in s primeri iz psihoterapevtske prakse nudi dovolj zgledov, da se znajdemo v duhovnem svetu, ki nam ga predstavlja.  Vodi jo glas božanske modrosti.    
 
Vsak nov duhovni voditelj ali psiholog je prepričan, da nam je razkril nekaj, česar še ne vemo in nekaj, kar nam drugi še niso. To, kar filmi in literatura delajo ilustrativno v smislu zgodb npr. Bucay, delajo ti konceptualno z lastnimi in tujimi primeri. Vsak navaja to, kar mu pri njem in drugih, če je v vlogi psihoterapevta, uspeva, ne navaja pa tistega, kar mu ne. nihče tako strogo ne razlikuje ljudi s togo in prožno miselnostjo kot Dweckova (2016). Moj oče je togo razmišljal v primerih, ki sem jaz kot mladenič videl prožno, vendar pa nas vnuki gotovo ocenjujejo togo, kjer so oni prožni in hitri. Tretje življenjsko obdobje je verjetno obdobje, ko spet postanemo togi in počasni. Prožnost bi pomenila priložnost za napake, ki se jih verjetno ne smemo privoščiti.  Togi mislec verjame v svoj prav, ki ga uveljavlja z nasiljem. Poslužuje se tudi zvijač, pretvez, podkupovanj, navideznih obljub, če hoče ostati v areni. Nasveti z navodili so pogosto presplošna in nismo prepričani, da bi delovala v našem primeru. Zdi se, da je to še vseeno bolje kot pri zdravniku, ki se v naš primer ne vživi in potem na nas preizkuša učinke zdravil – če ne bo delovalo eno, bo pa drugo, tretje. Sicer pa smo za svoje zdravje odgovorni sami. Nekateri, ki se nam predstavljajo znajo svoje neuspehe spreminjati v uspehe. Prikazujejo se nam tako, da je njihov primer vsaj v nekem smislu podoben našemu, ki prav tako še nismo našli poti do sebe.  Pri zdravljenju je potreben večplasten pristop. Najbrž je tako tudi pri fibromialgiji, ko boli celo telo. Verjetni vzrok zanjo je insulinska resistenca. Ti izgubijo več mišične mase. Tudi sklepi so občutljivi na presnovne procese.       

Vemo, da je človek v duhovno-verskem in ustvarjalnem smislu presežno bitje. Treba je verjeti v osebnostno rast in poskrbeti za to, da ni Jezus večni tujec, ker se zdi nekaterim neprivlačen in prezahte ven. Sposobnosti se lahko tudi naučimo, ker niso samo dane, . Delovna organiza cija ceni naše učenje in vztrajnost. Kaj je HRM? Upravljanje človeških virov ali HRM (human resources management) je strategija upravljanja z zaposlenimi, ki neposredno podpira vizijo in zastavljene cilje podjetja. Namen HRM je povečati produktivnost organizacije z optimizacijo učinkovitosti zaposlenih. Edward L. Gubman v Journal of Business Strategy meni, je in bo osnovno poslanstvo kadrovnikov razdeljeno na 3 dele: 1. pridobivanje, razvoj in ohranjanje talentov, 2. usklajevanje dela zaposlenih s strategijo podjetja in 3. prispevek k uspešnosti podjetja. 

Ljudje smo 'človeški viri' za uspešnost podjetja, ker smo delovna sila glede na vloge redne zaposlenosti, pogodbenih izvajalcev, sodelavcev iz pogodbenih podjetij, delavcev na klic in delavcev agencij za začasno pomoč. Danes se zaradi razvoja UI o teh strukturah govori manj, vprašanje pomoči za samopomoč pa ostaja odprto. Nekoč smo govorili o dopolnilnem izobraževanju, tečajih. Nekateri svetovalci se postavljajo tudi v vlogo podjetnikov in svoje podjetje po sebi tudi imenujejo.  Imeti lastno iniciativo pomeni tudi imeti lastno podjetje. S tem, ko avtorji proizvajajo sami sebe, sami sebe tudi tržijo oz. prodajajo. Na ta način prodajajo tudi svojo religijo oz. verovanja, ki ima ekonomske učinke.
   
Skrb za ta svet je zelo neenakomerno porazdeljena. Heidegger je o njej pisal na akademski podlagi, drugi pa ga prakticiramo na podjetniški. Ima tudi različne razsežnosti od psihotera pevtskih do vsakdanje pragmatičnih. Naše življenje lahko razumemo metaforično kot podjet je, ker nenehno prevzemamo in podvzemamo določene posle, četudi nimajo vedno ekonom skih učinkov. Videti je, da jo nekateri proizvajajo z vojnimi žarišči in medsebojni mi spori, drugi pa jo skušajo umiriti s posebnimi meditativnimi praksami. Tkanina sveta je kakor Penelopino tkanje, kar se podnevi sestavi, se zlahka ponoči razdre. Pri tkanju je treba vztraja ti. Nekoč nas je Marx definiral kot proizvajalce, kar pomeni pro-aktivne izvajalce. Zavzemal se je za to, da ne bi bili izkoriščani in odtujeni, danes bi rekli 'pregoreti'. To pomeni, da je treba upoštevati že Aristotelov nauk prave oz. srednje mere. Tako je denimo holesterol nujno potreben za delovanje našega telesa, vendar pa je preveč slabega holesterola zdravju škodljivo.    

Heidegger je smrt definiral kot nemožnost vseh drugih možnosti. Lewinas pa je definicijo obrnil v možnost nemožnosti. V življenju si neprestano odpiramo in zapiramo možnosti.  Tudi boleče sanje so prebujevalna izkušnja. Soočanje s smrtjo sprva sproži grozo, vendar pa lahko dolgoročno izboljša njegovo življenje. 

Ko sem tekste navedenih avtorjev počastil in posvetil, sem jih podoživel in potrdil njihove vtise. Presadil sem njihovo življenje v svoje, opravil sem z njimi miselna potovanja, ki jih sicer ne bi. Pokazal sem njihovo in svojo moč branja in pisanja.  

Zakaj ljubljanski filozofi na posvetu o svetlobi in sencah raje odkrivajo duha pri budistih namesto, da bi aktualizirali svetega duha? Izkazujejo bližino azijske daljave in daljavo evrop ske bližine, ki se zdi sprta s samo seboj. Zaradi slabega poznavanja azijskih razmer, mislimo, da so bili razkoli samo v Katoliški cerkvi.  Tudi duhovni praktiki se raje opirajo na (budistič nega) duha namesto na Svetega duha, ki ima prav tako težnjo poenotenja, kar je razvidno že 'trinitarične formule' Očeta in Sina in Svetega duha.  To tretjo knjigo Položaja človeka v kozmosu sem napisal tudi v spomin na preminulega prijatelja Janeza Kolenca (1955-2012), da bi posthumno participiral na spoznanjih, ki bi ga opogumljala za nadaljevanje poti. Ni smiselno kopičiti jedrsko in klasično orožje za netenje svetovnih požarov', ampak je treba gojiti znanje v dobro vsem.  

Duhovnik Pavlič predvideva pot iz prostora bivanja v prostorje Biti. Tam je naša prvotna domovina, tu pa je samo začasno tuzemsko bivanje. Na božji klic klicani odgovarjajo 'tukaj sem'. To pome ni, da nas Bog kliče po božanski premestitvi od tu do tam, od božanskega do božanstva Tebe.  Tako Jezus na križu dopolnjuje svoje začasno umiranje od prošnje 'Oče odpusti jim, saj ne vedo, kaj delajo, do 'žejen sem', 'še danes boš z menoj v raju' 'Oče, v tvoje roke izročam svojo dušo' do 'Izpolnjeno je' (Jn 19,30). Te poti še nihče med nami ni opravil, zato tudi še ne moremo reči, kaj pomeni sentenca v Rožnem vencu, da je Kristus za nas križan bil. Lahko pomeni, da bom v trenutku svojega izdiha z Njim v raju, lahko pa še prej pomeni kaj drugega npr. prihod v vica. Tako kot Husserl ni prišel do absolutne resnice o stvari sami, tudi mi tega ne moremo storiti. Morda pada cena življenja tudi zato, ker naseljuje naš planet več ljudi kot doslej – 8 milijard.     
  
Sveti in svetli dnevi so božansko enkratni. So vir svetih spominov, opominov, upravičenega ponosa. Imamo kašče dobrih del, preživetih ljubezni, pogumno prestanega trpljenja. Iz te zakladnice svojih in tujih izkušenj črpamo nove navdihe za nove cilje. Vrhunska doživetja so neodtujljiva v odličnih opisih. To pa so, ko zaradi svetlobe prekipevamo v manifestacijah ustvarjalne energije, ko vemo, da smo vsaj zase in vsaj za danes nenadkriljivi in nenadomest ljivi.  Pa vendar vse teče k še višjim in večjim rezultatom, če se le povsem predamo procesu. Jezus nam v izpričanih evangelijih še ni vsega povedal, ker ga ne bi razumeli. Zagotavlja pa nam. da bomo  'še večja dela ustvarjali'.  Ko skrbimo za dobro kondicijo,  treniramo sami sebe in s tem povečujemo možnosti odzivanja na težko predvidljive situacije. Skrbimo za zdravje. To je know hov. Frankl je bil zgled sinteze judovske in krščanske vere. Brez duhovne hrane tudi običajna hrana nima prave vrednosti. Ni vseeno, h kateri duhovni tradiciji se vračamo in kako. Med prvimi so to v zadnjem času ugotovili kitajski voditelji s Xi Šin Pingom na čelu, ki je k tej nalogi obujanja tradicije poklical kitajsko mladino. 

Pink (1023) ni upošteval več razsežnosti obžalovanja. Mnogi imajo še zatrto žalovanje in da zato nekaterih svojih obžalovanj nikoli ne od-žalujejo, ampak jih odnesejo v grob in prenesejo na naslednike. Plačevanje kazni za krivdo v takšnih primerih ni končano. Tako tudi Antigona problem civilizacijsko še ni rešen. V Sloveniji ta problem še imamo.  

Walsch ostaja v božanske stanju in pri najmanjšem odstopanju uporabi način, da se priklopi spet nanj. Obratno pa Brown porabi 10 tednov navajanja, ker sam nima drugačne izkušnje. Priznam, da mi je bližji Walschov način. Morda je Brownov način trajnejši, vendar tudi pri njem nismo obvarovani pred padcem nazaj. Večina avtorjev misli, da je možno vztrajati v svoji oazi miru kljub temu, da je svet okrog nas vznemirjen in v vojni. To je posodobljena stoična filozofija za naš čas. Zdi se, da na Zemlji nobenega problema nismo trajno rešili, v Nebesih pa je že vse rešeno.  
Pri Wilberju je očitno, da je čedalje kompleksnejši sistem čedalje bolj krhek in manj obvlad ljiv. Zato se zdi, da življenje izgublja ceno. Tudi (družbeno) telo tako reagira. Nekoč so že razmišljali o svetovni vladi modrecev. Do tega ni prišlo. Večinoma je moder en sam in še ta se izkaže kot avtokrat. Sprejemanje vsega je pravzaprav že prisila (samega sebe), ki je razum ljiva s stališča višjega jaza, ni pa s stališča nižjega, vsakdanjega. Zato nastajajo odpori množic. Videti je, da se je Putin iz ruske zgodovin največ naučil. Ne dela si iluzij, ampak vsako drugačnost v okviru velike družine v kali zatre. Ta model bi imenovali lahko familijarizacija družbe.  Tudi to je družbeni in njegov osebni eksperiment.

Priznam, da so mi pokrajinske slike narave na internetnem ozadju veliko ljubše kot urbane umetne (mostovne) konstrukcije. Samota mi deluje pristno in mi zbuja domišljijo. Zanimivo je, da sem analiziral domišljijo ločeno od inspiracije, čeprav je ena pogoj drugi.   O staranju nimam knjige, ampak samo daljši članek. seveda pa ta vir ni več dostopen za branje, ker ga nimam več materializiranega v seznamu e-knjig. Lahko bi rekli, da je naša domišljijska intuicija izvor znanja in verovanja. 

Vem pa, da nas navdihujejo za lucidne sanje, za čudovita domišljijska potovanja v lepe kraje in da so vir afirmativnih avtosugestij za placebo oz. zdravljenje samega sebe. Čez dobrih 10 let žanjem sadove semen, ki sem jih sejal tedaj. So vir ljubezni do sebe in do drugih. 

Jasno je, da vedno boljši v drugem oz. tretjem obdobju ne moremo biti več uspešni na isti način kot v prejšnjih. Zato je vprašanje, kako nas lahko misel na smrt kot neizbežen konec lahko opogumlja, krepi. Spremeniti moramo pojem in predstavo uspeha, sicer se le onesreču jemo kot npr. Darwin. Tudi nam ni v posebno uteho, da si vnaprej sestavimo pogrebni govor.  Lahko živimo tako kot želi Bog (Walsch). Inačic je več. Lahko se meditativno soočamo s svojo smrtjo, dokler nam ne postane prijateljica. Vprašanje je, katera inačica nam je najbližja, da jo izberemo.    

Posthumno so izšle Mančine misli (2024) Iz trebuha in neba. Spominjajo na idejo, da smo takšni, kakršno hrano uživamo. V žalni knjigi v MK sem ji zapisal misel ' tebi v posthumni pozdrav', ker verjamem, da duše komunicirajo med seboj.  

Morda sem še najmanj napredoval v miselnosti, da smo vsi eno. Na popotovanju vase sreča mo vse. Če iščemo priznanje le od zunaj, bomo vedno znova razočarani. Ljubezen, prepros 
tost in pogum so del nas le, kadar se znamo zazreti vase in v sebi iščete univerzalne resnice vesolja na povsem enostaven način - znotraj sebe, v svojem Božjem jedru, srčni čakri, ki nam daje moč in pogum vedno, kadar ga potrebujemo za svojo hrabrost in uresničitev svojih želja.
Brooks konča tam, kjer Walsch (2022) in večina drugih npr. Manca – pri čaščenju božanskega, žarenju upanja. Navsezadnje je to že  Couejeva in Chinmojeva 'everest želja', ki je ne evalviramo več, ko se vse lepo sestavi v veri (Peale) upanju (Manca) in ljubezni (Caddy). Seveda je treba najprej premagati strah pred smrtjo.  

Avtorji zbornika Svetloba in sence (2024) skušajo preseči dualizem realnosti. Praktiki najdejo Enost v globinah svoje duše. Plotin je že poznal emanacijo enega. Nekateri govorijo o žarenju, tudi o žarenju poguma kot Manca Košir. Njena hči Tina se prav tako javno uveljavlja kot pobud nica slovenske bralne pismenosti, vaditeljica joge, meditaciie. Naknadno sem pogledal oddajo, ki so jo snemali v Holističnem centru Ananda v Medvodah s Tino Košir, ki je vodila skupinsko meditacijo v decembru leta 1993.
        
Kot smo videli v astrofiziki, psihologiji in filozofiji, obstajajo sile razdvajanja in sole spaja nja. Ne moremo vedeti, kako se bodo dogodki razvijali, dokler ne vemo, katere sile bodo prevladale.  

Izhajati bi bilo treba iz vzgoje kot doživljanja absoluta (Medveš). Moja napaka je bila, da nisem dovolj razvijal duševnega doživljanja. To se kasneje poznalo v odnosih. Na to nas niso opozarjali in posledično tudi sam nisem k temu navajal učencev. Mislim, da smo v tem sistemsko pedagoško zgrešili. 
Prebudimo in ozavestimo se za to, da bi staro umrlo in se novo rodilo. Ne gre le za najboljše informacije od zunaj, ampak za lastna izkustva o sebi ko sledimo akcijam in reakcijam, dražljajem in refleksom. Ni vse samo rezultat hormonskih in nevrofizioloških sprememb. Na vzhodu posameznika že od otroštva dalje opremljajo z duhovnimi orodji za reševanje življenjskih problemov, pri nas pa nas odrasli vodje usposabljajo kot odrasle. Foucault pravi, da človek (lat. homo politicus) izvaja in trpi oblast. Ali imamo raje večno mladost, imetje ali modrost? Slednje je za nas najbolje. Nekateri z modrostjo iščemo še večno mladost, kar nam določene informacije še dopuščajo. Pozabljamo na pomembnost mikro-politiko v partnerstvu. Od tega je odvisen naš notranji mir. A prva vrednota je brezpogojna ljubezen. Kot nevedneži ki ne vemo, da ne vemo, smo Nietzschejeve kamele, ki tovorimo bremena (neupravičenih) skrbi. Radovednost nam pomaga iti (z nekom) po neznani poti. Bolezen nastane zaradi tekmovanja in obsedenost zaradi odvisnosti od zmage. Dobro se dogaja počasi, slabo pa hitro. Bucay skuša prav to – v dvoumnostih pokazati pravo pot. Če se glede najboljši izbiri dogodka zmotimo, se lahko naučimo, da to ni bila prava oseba, pravi način ali pravi trenutek. Če življenja ne more biti brez smrti, čemu bi se je morali bati. Ker obojega ne povežemo in te ga ne osmislimo. Smo ranljivi, ne pa nujno tudi krhki, zlomljivi
            
Če svet reduciramo na sklop najmanjših delcev-valovanj, kje je potem naša zavest in kakšno vlogo ima. Morda še najmanj razumemo sami sebe. Mi smo opazovalci in reprezentanti in soudeleženci. V zadnjem stoletju vemo tudi to, česa ne vemo. Schelling je še verjel, da smo krona stvarstva.  Imamo skupne korenine, nimamo pa skupnih interesov. Znanstveno spoz nanje neprestano popravlja svoje zmote. Ne vemo, kako smo si v interpasivni in interaktivni sintezi pridobili samozavest. Lahko jo občudujemo kot čudež. Italijan Tononi z  'integrirano informacijo' pojasnjuje naše posebno mesto v vesolju.  Tega pojma Scheler še ne pozna. Naše svobodne odločitve spremljajo zakoni narave in naključne medsebojne komunikacije. V svoji zapletenosti niti ne vemo, katere podosebnosti in nagibi so nas privedli do osebnih odločitev. Včasih smo še sami presenečeni nad svojo odločitvijo. Tudi naša duša je del vesolja. Zato se po smrti vrne v božji duh. Po Lukreciju Karu izhajamo iz semena nebes in narave. V njenih nedrjih se največ naučimo. V stiku med znanjem in neznanjem sta skrivnost in lepota največji. Na ta način filozof, znanstvenik in umetnik dobijo poetični pogled na svet.            

Psihologi so iz znanstvenih razlogov prehitro opustili pojem duše. A prav ta naj bi postala nosilka celovitega znanstvene znanja. Pot do duše ni lahka, ker se moramo marsikaterim ugodnostim odpovedati. O tem govori že Sveto pismo. Danes je drugačna kot je bila nekoč, ko smo imeli dostop do nje že v naravi. Descartesov 'mislim, torej sem' je prešibak. Ne doseže naših globin. Množična psihoza je v protestih in javnih shodih, navijaštvu. Osamljenost ni izhod iz nje, ker vsebuje skrito depresijo, tesnobo, ki sta jo doživljala tudi Nietzsche in Kierkegaard. Bog ju od nje ne odrešuje. Več samodiscipline premoremo zaradi  večje ljubezni do sebe. Dosegamo harmonično delovanje hormonov. To nam omogoča, da smo popolni, kakor je popoln naš Gospod.   

Meni se Ferrrarisov novi realizem ne zdi tako nov kot njemu. V bistvu gre za potrditev člove ka kot družbenega bitja na pozitivistično analitični način. To konsekventno vodi v nadzor nad posameznikom. Vendar pa človek ni samo produkt družbe, ampak jo tudi izumlja. Za ustvarjal nega posameznika je gotovo njegova duša oz. duh pred družbenimi normami. Družba se tudi razvija, Zato lahko Lewinas prek Blocha prognozira dovršitev človeka v družbi ljubezni. Smrt v tem primeru ne bi bila tragični dogodek.  

Vita mixta je sinteza kontemlacije in aktivnosti. Gre za izmenjavo dela in počitka. Alberti pou darja pomen kontemplacije za osmišljanje politike dobrega delovanja. Brez kontemplacije je politika usmerjena proti človeku. V tem vidim odgovor za današnje nekrofilne politike brez morale. Bloch ne negira individualne potrebe po samorealizaciji, ampak jo projicira v prihodnost. 

Kdor misli, da človeka oblikuje samo družba, je antihumanist. Sodobna orwellovščina že kaže v to smer. Renesansa želi poglobiti vero, kar pokaže v nezaupanju do cerkve. Renesansa stremi po verski in civilizacijski obnovi. Nekje obnavlja tudi poganstvo. V času krize rastejo Marijina svetišča. Z grehi tvegamo izgubo večnosti. Renesančni človek ve, da lahko uspe ali pa ne. Verjame v združitev protislovij v eno. Človekovo življenje je tragično, bedno, a ni le za smrt. Neskončno dušo priznavajo vsi, ki verjamejo v osebno dostojanstvo. Vzgajali so z vzori. R Seveda je treba razlikovati med vita contemlativa in vita activa. Najvišja kontemplacija je askeza – odpoved.  

Pico della Mirandolla skuša vse človeštvo kot bratsko enotnost dvigniti na višjo raven zavesti. Vse vojne in prepiri izhajajo iz nevednosti, kdo smo mi, nepoznavanje sebe, drugih in Boga. Nasilno ravnati človekov ukrivljen les vodi v katastrofo. Mnogi so skušali ta projekt teoretsko dovršiti, med njimi tudi Marx. Res pa je, da je za takšen miroljuben zgodovinski obrat potrebno alternativno  mišljenje, odločanje in ravnanje.  To pa seveda ni samoumevno, ni hitro, ni poceni in terja določene izgube.            

Obstaja spor o tem, kaj pomenita sobota in nedelja. White (2024) razlaga premik dneva počitka od prvotne sobote na nedeljo. Sobota ješe danes za nekatere dan stvarjenja in odrešenja. RKC je to premaknila na nedeljo (Moltmann, 1996, 114).  Odrešenje sveta je povezano z njegovim koncem. Zato danes svet še ni odrešen od vsega zla, ker ni en sam. teologija poti je teologija križa, ne pa še odrešenja.  Tako judovska kot krščanska vera sta abrahamovski. Gre za evangelizacijo vseh narodov za zveličanje. 
   
Howes (2022) nam predstavlja osebne zgodbe uspehov in strokovne ugotovitve, ki do njih vodijo. Pri tem je treba premagati strahove pred (ne)uspehom. Mene ne zanima področje pos lovnosti, ampak izboljšanje medsebojnih odnosov. Razočaranja nastajajo zaradi nepredvi denih negativnih dogodkov, na katere nismo bili pripravljani. Večkrat naletim na takšno situacijo. Višji jaz je nad mehanizmom boja, bega sli samo-zamrznitve oz. potlačitve. Včasih izpade boj kot beg pred svojo avtentičnostjo. Morali bi v 'dnevniku' opisati, kako bi se prihodnjič svoji regresivni reakciji' lahko izognili, da bi drugič v podobni situaciji to izkušnjo lahko uporabili. Kadar mislimo, da nismo razumljeni, je to lahko posledica pomanjkanja empatije za drugega. Tudi Zukaw se zavzema za trening odločanja s strani višjega jaza.  To pa se zgodi, če imamo svoje telesne in umske reakcije pod samo-kontrolo. Pogosto ne opazimo, da nam manjkata ljubezen' sočutje do sebe, potrpežljivosti s seboj in z drugimi ker 'nimamo napolnjenih baterij'. A jutranje vaje imajo namen 'napolnitve' in stika s svojo naravo.     

Marina Abramović izstopa od svojih sovrstnikov. vzbuja averzije in občudovanja. Veliko je potovala. Živela v ekstremih ker so ji podtikali oznake sadistke, pozneje tudi satanistke. Ni ji bilo lahko povedati resnice o sebi.   Pozna Hojo skozi zidove. Njeni prijatelji so postali sovražniki in obratno. Zlasti z Ulayem je ustvarjala performanse. Abramovićeva ni žrtev, ampak je bojevnica. V Pragi je v nekem starem citroenovem kombiju živela z njim. Vedno  delamo iste napake. Ne znamo odpuščati in spremeniti sebe, da bi tako spremenili svet. Po neuspeli socialistični revoluciji so se pojavili bralci Marxa, da bi ugotovili, ali so njegove teoretske nastavke pravilno razumeli. Je s tem njegova teorija postala nepraktična. 

Ob tem, da pri nas vlada ne ceni znanja in zato študentje čedalje manj znajo, povejmo, da je v svetu možno tudi doktorirati iz teme 'kreativnega pisanja' tako kot iz 'lucidnih sanj', alternativ ne medicine, duhovne teologije, itd.  terra nova izdaja tudi revijo. Prejela sva terra nova pomlad/poletje 2924, ki je posvečena temi 'koža'. Z bioresonanco se stabiliziramo. Koža izdaja naše notranje stanje. Če je uravnoteženo, bo koža lepa, če pa ni, se bo celični spomin izrazil tudi na koži. Psihoterapija deluje kot lupljenje čebule od površine h globini. Po novem že pacient sam na kratko opiše to, kar želi s pomočjo psihoterapevta spoznati. Gre za trikotnik črevesje - koža – pljuča. Koža največ izloči in absorbira. Varujmo se distresa!            

Razvija svet kozmičnega, epohalnega, evolucijsko revolucionarnega pomena. Zato ne sedi v 'družbi strahu' in ne čaka na svetovno katastrofo, ampak 'podvzema nekaj revolucionarnega v duhu pozitivne naravnanosti za učinkovito delovanje. Po Nietzscheju za obnebje večnosti štejejo le afirmacije. Me veseli, da včasih ponovno odkrivam izžarevanje te mladostne energije, ki jo zaradi nepozornosti pozabljam.

Če bodo imeli vsi koristi, bo človeška organizacija napredovala, sicer pa ne. če hočemo opol nomočiti druge, se moramo najprej sami. Na novo se moramo naučiti kompleksne probleme ne le na analogen, ampak tudi digitalen način. Kot nas vodi splet v avtu na določen lokalni cilj, nas ta vodi lahko tudi po grobovih na Žalah. Ker so vsi grobovi že registrirani na spletu, lahko vsakega z njim lahko poiščemo. Poiščemo lahko tudi ustrezno zdravilo na bolečino ali pravni nasvet za zakonsko težavo, pri tem opazimo prepletanje analognega in digitalnega momenta. Pri ločevanju zrna od plev je problem ločevanje pravih informacij od dezinformacij oz. ustreznejših od manj ustreznih. Na ta način lahko presegamo določene odtujitve. Digitalni instrumenti so nam lahko v pomoč pri samopreseganju. Nadpovprečni delavec je trn v peti povprečnemu šefu.   Zato nastajajo nesporazumi. Pogosto nadarjeni zamenja službo.    

Kdo so ljudje z umskim presežkom? Naučimo se realno oceniti svoje sposobnosti. Odvaditi se moram misli, da me morajo drugi razumeti, kadarkoli sem to pričakoval od sorodnikov, sem bil razočaran. Linearno mišljenje ne daje celotne slike. Čeprav knjige o osebnostnem razvoju dajejo le površne nasvete, bralce najdejo v njih močne spodbude. 

Vsak dan je praznik, ker nam je podarjen. Vsak dan si zaželimo nekaj najboljšega. Živimo mnogo rojstev in smrti. Podarjeno nam je celo življenje, minljivost, smrt in nesmrtnost. V objemu usode živimo od enega do drugega solsticija – sončnega obrata, od zimskega do poletnega, Vašega in mojega, od najkrajše dolžine dneva do najdaljše in obratno. Srce se proži in stisne. Duh se odpira in zapira. Življenjski ciklus je življenjski cirkus. To je kot meditacija na (Vivaldijeve) štiri letne čase in mediacija med njimi. Sveta igra sveta je tudi igra besed in dejanj. Pri 'selitvi duš' nastajajo 'življenja med življenji' (Paul Newton). Tudi ta so čudežno čudovita. S čudenjem spodbujajo razvoj ljubezni do modrosti, vere, upanja in dejavne ljubezni (gr. agape).    Dolžina dnevne svetlobe se skrajšuje in se seli v neskončna polja notranje božje in božanske svetlobe milosti Rešnjega telesa,    

Assoun (1976) nam pokaže, da je Freuda mogoče primerjati s katerimkoli filozofom. Morda je bil res toliko slabši psihoterapevt, kolikor boljši je bil teoretik in da lakanovska šola v počastitev in reinterpretacijah Freuda ni nastala naključno.  Na raven vodilne misli 20. stoletja skuša postaviti Bahovčeva tudi Bauvoirjevo. Ne nazadnje gre za umeščanje človeka v kozmos vodilnih idej sveta. Ne nazadnje gre za vprašanje, ali je ta slika harmonična ali ni. 

Večperspektiva nepristranskega opazovalca nam omogoča panoramsko gledanje  Temu nasprotna je kognitivna fuzija oz. zlitost misli in dejanj, ki je  značilna za anksiozne motnje. Te ljudem povzročajo veliko (nepotrebnega) trpljenja. Večperspektivno, decentrirano mišljenje zmanjšuje avtomatičnost reagiranja. Iz lastnih izkušenj vem, da sem se kar pogosto počutil nemočnega, zlasti tedaj, ko bi bilo treba 'napraviti kvantni skok naprej'. Nisem se zavedal 'priučene' oz. 'prevzete nemoči'. 

Države z največjim medsebojnim zaupanjem vlade v državljane in obratno težave lažje prema gujejo. Fukuyama (2016) je v delu 'Zaupanje: socialne vrline in ustvarjanje blaginje'' ugotovil, da so takšne države (Nemčija, Japonska, ZDA) tudi bolj gospodarsko uspešne. V zadnjem času pa je videti, da so ZDA razklane in da jo Kitajska uspešno dohiteva. Felicitologi pa so ugotovili, da so državljani tudi srečnejši. Seveda pa zgodovina kaže, da je življenje lažje graditi na pesku, kot na trdni skali, ker je za razklanost potrebno manj truda kot za doseganje enotnosti. Stara zaveza to opredeljuje kot čas paranja in čas šivanja.      

Gre samo za to, da v različnih kulturah ljudje uporabljajo drugačen jezik, drugačne metafore, drugačne simbole, zato so na površju morda videti precej različne, a ko greš globlje in recimo pogledaš zgodbe o stvarjenju, pa naj gre za antično Grčijo, stari Egipt, Hebrejce, hindujce, taoiste ..., so si vse te zgodbe v temelju zelo podobne, čeprav izhajajo iz različnih časovnih obdobij, različnih kultur. Mislim, da je to zato, ker je znotraj nas celotna zgodovina vesolja. .
Možgani so bistveni za zavest, kakršno imamo tukaj na Zemlji. Možganske strukture dajejo strukturo moji zavesti, zato je moja zavest drugačna od zavesti netopirja ali ribe. Razširjanje osebnega zavedanja je dokaz brezčasnosti. Mirni, tihi um se nauči biti izven časa, kjer smo žalostni, apatični, malodušni. Brezčasni um je v minljivem telesu. Mistiki nam že več kot tisočletje govorijo isto kot nova znanstvena oz. fizikalna paradigma, da ni opazovan predmet ločen od opazovalca. Campbell še vere ne potrebuje, ker ima izkušnje.   

Obstajajo različni koncepti zavesti, njihove splošne značilnosti pa so: občutljivost, akcija in reakcija, pozornost z opazovanjem. Specifično človeška zavest je odgovorna, mirna oz. čista, svobodna. Um  lahko razlikujemo med 1. znotraj osebnostno zavest glede na možgane trebuha, srca in uma v glavi. 2. Družbeno - globalno in lokalno zavest. Ker pa zavest ni vezana le na človeka govorimo še o 3. kozmičnem oz. antropičnem načelu: vse je zavest in zavest je v vsem, kar je. 

Bolj ko se nam uspe izviti iz čustveno miselnih vrtincev in drseti v globine zavesti, bolj čista ta postaja, bolj svobodna, široka, univerzalna ali kozmična, bolj jasno je videnje sebe in živ ljenja. Prihaja do preseganja izkustva objekt - subjekt. Višja oblika spoznavanja, ki jo človek doživi v globokih srečanjih z duhovnim jedrom, prinese izkustvo izgube meja, ločenosti, zavest postane 'vseobjemajoči ocean', oceanski občutek . Takšno višje spoznavanje prebudi intuicijo, vedenje, predvsem pa osvobaja iz ujetosti v proces nenehnega modeliranja razuma.

Razlikujemo dve smeri zavedanja, vertikalno, transcendentalno in horizontalno, transcendent no.  Poleg izkušanja duhovnih globin ima zavest tudi vlogo odnosa do bližnjega. V krščanstvu simbol križa ponazarja obe strani. Jezus pravi, da naj ljubimo Boga z vsem srcem, vso dušo in vsem mišljenjem in obenem »bližnjega, kakor samega sebe.  Zavest tedaj omogoča samospo znavanje in spoznavanje sveta, kajti v delfskem preročišču piše »spoznaj samega sebe in spoznal boš svet in Boga«. V srednjem veku je bil Bog svetloba. Svetloba sonca, dnevne luči omogoča naš vid. Tudi meditativno je izkušanje čiste zavesti je pogosto v obliki svetlobe.

Watts, Krišnamurti, Trungpa, Dalaj Lama, Steiner niso nosilci nove religije ali mistike, ampak učijo izvirno modrost na osnovi lastnih izkušenj. Seveda pa se z njimi ne moremo v  vsem strinjati. Watts zanika obstoj ega, ki je zanj iluzija. Ni navdušen nad duhovnimi vajami. Ve, da ima vsak človek tudi duhovedni svoje slabosti. Če se jih zaveda, je sposoben sklepati kompromise z drugimi. Vatts (1993) v Skrivnosti zlatega cveta piše, da smo dojeli  bistvo, ko smo dojeli, da je naše življenje brezciljno. S tem se storilnostni protestanti ne strinjajo. Kdor dela brez namena, ne pričakuje družbenega plačila oz. povračila, četudi ga morda v prihodnosti dobi. Nobeno delo ni dobro opravljeno, če ni tudi samo že sproščena oblika igre. Japonski zen mojster pravi, da je glas zakona oblika igre in plesa. Do podobnih idej sta prišla tudi Marx in Csiksentmichali.  

Watts (1993) svetuje, naj iskreno ugotovimo, v čem smo odvisni od svojih sovražnikov. Ker imamo tudi sami napake, lahko z drugimi, ki jih imajo tudi, sklepamo kompromise. Jaz pride in gre, se umika. Ni nič drugega kot sedaj in nikogar kot vseh in vsakogar in ničesar, kar bi morali doseči,  čeprav se pretvarja da zato gre. Watts, 1993, 79) to igro imenuje 'poštenost med tatovi'.  Spoštujmo svoje meje in meje drugih. Do vseh bi morali občutiti globoko usmiljenje. Hindujci božanstvo drugega počastijo s sklenitvijo rok. Tako ne bomo več gojili iluzijo, da je napadalni drugi v popolni zmoti. Tako bomo konflikte laže obvladali. Watts govori o shizofreni zahodni morali. Sklenili naj bi premirje med angelom in hudičem v sebi (ibidem, 80). angel naj bi zmagoval, ne ds bi zmagal, hudič pa izgubil, ne da bi izgubil. Watts pri tem še posebej naslavlja tiste, ki zastopajo človekove pravice, razoroževanje  in miroljubne težnje. 

Nasprotnika nikoli ne smemo podcenjevati in imeti za norega. Z zmerljivkami nasprotja le še spodbujamo. Zlasti, ko spoznamo, da je naš zunanji svet tudi notranji. Če hočemo kaj spremeniti pri sebi, rabimo veliko disciplinirane vaje. Vsakdo bi se moral  v vlogi sodnika zavedati, da se lahko sam znajde v vlogi obtoženca. Subtilnost človekove narave je v ravnotež
ju ljubezni in sebičnosti, duhovnosti in čutnosti, čustev in razuma,... Če hočemo, da bo funkcioniralo, ga moramo sprejeti kot igro. Watts predlaga preusmeritev iz akcije v kontemplacijo kot cilj akcije. Potek je treba očistiti protislovnih pravil. Sanskrtska beseda siddhi je delovanje energije.  tibetanski modrec Trungpa razlaga 8 poti budizma. Napisal je knjigo 'Mit svobode'. Trdi, da nas prav ta težnja dela nesvobodne. Vzrok trpljenja je ločeni ego. Proklamira sočutje z vsemi ljudmi. V Tibetanski knjigi mrtvih nas v posthumnem stanju najprej bleščeča svetloba preplaši, da od nje zbežimo, nato pa nas blaga svetloba privabi.  Z njo napredujemo ali se priganjano vračamo v domače stanje. Bojimo se da bi se uničili, če bi prekoračili prag preživetja.  

Za Maharšija je samorealizacija enostavna. Treba se je le odvrniti od zunanjega videza in se zavedati zatopljenosti jaza samega vase. Do tega pridemo s samo spraševanjem po tem, kdo sem.  To je mir in tišina. V globini uma odkrijemo velike resnice. Razlaga budistično osmerno pot od sprejemanja, pravega namena. V sanskrtu samyak pomeni kompleten. Kar pomeni pogled naravnost. Sledi prava disciplina glede na razmerje 'vzrok-posledica. 5. preživljanje z delom in s služenjem denarja. 6. trud, napor – sanskrtsko samyagvyayana oz. bodisatva. Sledi +prava pozornost, ki pomeni sproščeno odprto meditativno ustvarjalnost, ker nas nič me ogroža. Dalajlama zagovarja sočutno dobrohotnost in dobrodelnost. Gojiti je treba nenehno meditativno stabilizacijo brez jaza. S tem prekinemo odvisnosti   od zunanjega sveta. Steiner zagovarja inspiracijo in intuicijo iz svoje notranjosti. Krišnamurtija sem nekoč precej populariziral, sedaj pa se mi ne zdi več tako aktualen.  
 
Garaudy (1977) 'Bistvena je človekova ljubezen do drugega. Še več 'drugi se ljubi preko nas'. Skušal je sodelovati s Sartrom na skupnem projektu. Nekaj časa je prebival v SZ, ko je proučeval stalinizem v živo. Izključili so ga iz ZK Francije, ker je želel bolj poglobljeno analizo družbe, kot je bila tedaj v veljavi. Vedel je, da pri socialistični revoluciji ne gre le za prenos lastnine, ampak gre za antropološko spremembo človeka.  Ker pa vlagajoče strukture tudi pri nas niso tega dojele, je jasno, da projekt transformacijske vzgoje in šole ni prodrl. Celo z Zdenkom nisva v tem pogledu prišla na isto valovno dolžino. Garaudyjeva teza je tudi, da se rodimo stari z vso zgodovino človeške dednosti, umremo pa mladi.  Kristusovo življenje je stkano iz samih odločitev, ki so nam tuje. Vrh našega življenja je smrt, ki ni prelom, ampak je kontinuiteta. Bog postane človek, da bi mi postali božji otroci. Ljubezen nas nagovarja enako kot smrt, da grem preko sebe. odkriva mo nepredvidljivo prihodnost (Garaudy, ibidem, 19). Brez vere in upanja tudi ljubezni ni. Novalis je napisal pesem o ljubezni (ibidem, 21)  osnovna usmeritev je 'ljubim, torej sem'. Drugega  je treba ljubiti še bolj kot sebe. sodelujemo v načrtu, ki nas presega. Večnost je samo zdaj in tukaj. Svet se misli v nas, Bog ustvarja v nas. Bližnji se ljubi v meni (Garaudy, ibidem, 27). To je v bistvu tudi Lewinasovo stališče. Molite, da gospod da vsakemu njegovo lastno smrt, ki je porojena iz njegovega življenja. Prevajal je teološke termine v antropološke. Človek še ni človek in tudi ne Bog. Je bitje v nastajanju kot trdijo še nekateri sodobni filozofi – Sche ling, Hegel, Marx, Kierkegaard, Bloch. Po drugi strani pa so intelektualci 20. stoletja skozi privid konca razglašali konec nevednosti, krivice, satana, mrtvega boga in človeka,… 

Vladajoči so zopet vpeljali odločanje od zgoraj namesto predvidenega odločanja od spodaj. Na ta način se proletariat ni mogel osvoboditi sam. Barth je trdil, da je Bog človekova presežnost. Gre za neprestano odpiranje prihodnosti. Vsak človek že delno odpira vstajenje. Beseda Bog pomeni, da je človek več kot človek (Garaudy, ibidem, 145). Beseda duh pomeni neizčrpen vir naše ustvarjalnosti. Nek pesnik pravi 'za kar sem umrl, bi hotel še enkrat umreti'. Garaudy pa pravi, 'kar sem napravil, bi hotel še enkrat napraviti'. Prva življenjska postavka je zanj ljubezen. Nietzsche prikazuje 'ponovno življenje' v negativni luči. Na koncu pravi Garaudy, da so politika, umetniško ustvarjanje in vera eno (ibidem, 150). 

Že pri 17. letih se je Garaudy odločil, da bo profesor filozofije. Tudi jaz sem se odločil približno v isti starosti z namenom, da bom razumel svet. Prišel sem do podobnih zaključkov kot Garaudy: 1. da se človek zaradi svoje presežnosti lahko transformira, da je k temu cilju lahko usmerjena tudi šola, 3. da je ljubezen nenadomestljiva, 4. da se drugi avtorji mislijo skozi mene, 5. tudi sam sem bil nekaj let član zveze komunistov, 6. v pismih bralcev in e-monografijah sem obenem učenec in učitelj drugih avtorjev, 7. vere in znanosti nisem izključeval, 8. tudi sam imam stik s teologi, 9. Tudi sam in s Tončko sem potoval po svetu in hodil po hribih. 10. z menoj se poustvarja ves vesoljni svet. 11. ostal sem kristjan. Ko prehajamo v zadnjo četrtino leta 24, se postopno poslavljamo od njega tako kot od svojega dosedanjega življenja.                             .          

Roger Penrose, David Bohm in drugi kvantnimi fiziki verjamejo, da skozi možgane teče kvantno polje, ki podpira osnovno zavest. Ko umrem, ne umre celotna moja zavest, umre samo tisti njen del, ki je povezan z možgani, ki so prav tako umrljivi. Tudi Roger Penrose trdi, da sta dinamična energija, ki sem jaz, in zavest, ki je povezana z njo, nesmrtni. Pri ponovnem rojstvu ne bom jaz, kakršnega se poznam, a bom hkrati tudi jaz, ker bom imel podoben vzorec (z)možnosti. 

Um je informacijsko polje, ki prepleta in povezuje vsako celico možganov in telesa. Naša prepričanja, čustva in misli tako komunicirajo in vplivajo na vsako celico v telesu. Vsaka naša misel ali čustvo, najsi bo tesnobno, samozavestno, dvomeče, napeto ali energično, je znano našemu celotnemu telesu, od vrha glave do palcev na nogi. Če želimo dvigniti svojo energijo, odpornost in uspešnost, se moramo najprej naučiti programirati svoj um. Da to naredimo, pa moramo razumeti moč svojih zavestnih in podzavestnih prepričanj.

Vse naše življenje postaja sčasoma spominjanje. Čim manj je novosti, več je spominjanja. Ko smo mrtvi se nas spominjajo le še sorodniki, prijatelji in znanci. Celo naša živa zgodovina postaja spominjanje. Kopičijo se arhivi, akumulirano je minulo delo, širi se knjižna (re)produk cija,.. in vendar se vsa ta produkcija sprevrača v odvečnost, nekulturo odmetavanja in zavračanja. 

Vesel sem spomina na malega strica, Demšarja, ki je zaradi domobranstva pobegnil v avstrij sko Koroško in v Celovcu (p)ostal župnik. Zelo redkokdaj nas je obiskal. Malo je govoril. A pustil mi je nepozaben vtis, ker mi je postal po svoji teološki izobrazbi podoben. V mladih letih je bila visoka izobrazba moj ideal. Medtem ko se jaz gojil še posvetne upe na službo in poroko, je on gojil že nebeške. Medtem ko sem bil jaz še tovariš, je bil on že gospod. V poklicu duhovnika je bil bolj čaščen kakor jaz kot profesor. Ni menjaval krajev in služb kot sem jih sam. jaz sem z državo zamenjal tudi ideologijo. On pa je ostal konzervativec v konzervativni Avstriji, ki so jo moj oče, mama in Darinka imeli malodane za obljubljeno deželo. Imel je sicer nekaj skušnjav, a tudi jaz nisem bil brez njih. Morda bi prišel na pogreb mojega očeta, vendar je umrl prej kot on.   Teurgija je opis koncepta, čarobnosti Maja, preda nosti in ritualov, zdravljenja. 

Ali Bukayu (2024) uspe povezati najstarejše modrosti z najnovejšimi odkritji. To po svoje dela že Zoharjeva. Kar je za duhovedne avtorje, ki so napisali priročnike za naš osebnostni razvoj že spomin na njihov uspeh, je za nas anticipacija z emancipacijo od notranjih blokad. Tako je spomin lahko navdih za naš napredek. 

Učimo se usmerjati pogled navznoter v globino duše. Pri tem dobi tudi spomin drugačen pomen. Za takšen pogled so se trudili že Plotin, Descartes, Husserl. Duša s 'silo spomina' (Prešeren, Steiner) obuja pretekle shranjene dogodke celo v celičnem spominu. V točki tega obujanja nastopi duhovna znanost. Ta sila se lahko do brezmejnosti okrepi in tako intenzivira duševni proces. Pozornost mora postati brezmejno poduhovljena, ker se le tako raziskovanje lahko začne (Steiner, 2016, 174). Postopek odpravljanja oz. osvobajanja zunanjih zaznav je do določene meje podoben kot pri spanju. Ne utonemo v podzavest, ampak ostanemo pri budnih sanjah, tako da intenzivno opazujemo mentalni objekt. Za vaje v takšnem opazovanju nekateri porabijo več let.  Ohranjanje pozornosti bo sprva trajalo kratek čas npr. nekaj minut, ki ga postopno podaljšujemo, dokler ne pridemo do notranje čiste zavesti. Doživetje je podobno kot pred vrati smrti. Tam se tudi duša ločuje od telesa. Duhovni raziskovalec se nauči razlikovati med realnimi spominskimi slikami in duhovno resnico. Zdaj je jasno, da antropozofski pogled na Kristusovo kalvarijo da nekaj več kot le naše površno spominsko poznavanje njegove zgodbe. 

Nenehno moramo ohranjati moč pozornosti. To eno se povezuje in poenoti z drugimi duhovnimi bitji. Posameznik pri tem pozablja na vse, kar dela s telesom. Kristus je postal podoben človeku le tako, da je postal telesno krhek in umrljiv. Začutiti moramo, da je moral Bog umreti, zato, da je odstranil lucifersko skušnjavo. Brez misterija na Golgoti bi človeku ostala samo smrt zaradi krivde in greha. Kristus dušo vodi ponovno navzgor in ji s tem vrača izgubljeno nesmrtnost. Mnogi še danes ne razumejo smrti Boga, med njimi tudi Nietzsche, Žižek. V antiki je bila mistična praksa vsakdanja za najvišjo kasto brahmanov. Realne imaginacije so višje od zunanjih. Vedno se pogovarjamo o zunanjih in nikoli o notranjih, ker jih nismo sistematično razvijali. Spomini na moje sanje so le začasni. Duhovni raziskovalec ne proučuje vizij in halucinacij. Je pa pozoren na vsako podrobnost duhovnega sveta. S  psihofizičnim svetom povežemo še duhovnega.            

V spomin na nekdanjega sošolca pri obiskovanju tečaja NLP še hranim skripta Marka Iršiča (2003), ki se je specializiral za umetnost reševanja konfliktov. Moja taktika je bila, da konfliktov nisem poglabljal in iskal zmage v njih. Pogum je duševna moč za pravilno odločitev. Bi nam vsemogočna narava prizanesla, če bi živeli bolj skromno, bogaboječe pogumno, a ponižno. Bit, ki vsebuje nekaj več kot bit, je ljubezen. Smrt drugega me prizadene bolj kot lastna. 

Res je, da premožnejši živijo dlje kot revni, ker več vlagajo vase. Američanka Applewhitova (2017) je napisala Manifest proti starizmu. V zgodovini so starostnike cenili zaradi njihovih izkušenj, avtorica trdi, da propad kognitivnih funkcij redkokdaj prizadene vse možgane. Cca 20 % 90. letnikov je še umsko čilih. Kljub temu nas je strah pozabljivosti. Na stara leta se sklicujejo tudi starostniki, ki jim zmanjševanje sposobnosti služi kot izgovor da se česa niso oz. nismo pripravljeni lotiti. Možgani se lahko reorganizirajo, če smo aktivni kljub kroničnim boleznim. 

Najslabša je telesna imobilnost. Priporočljiva je tudi nenehna molitev. Našega odličnega čustvenega sveta ne bi smeli prepuščati otopelosti. Polnost življenja je rezultat bogatega doživ ljanja. To zadeva psihosocialno življenje. Veliko 80. in 90. še igra bridž, piše knjige, rešuje križanke, načrtuje zgradbe,…žal ni navedenih odstotkov. Možgani zmorejo skoraj vse to, kar v mladosti samo v nekaterih pogledih počasneje. Za Applewhitovo (2017) o možganih še ne vemo, kako procesiramo oblikujemo, skladiščimo in prikličemo spomine. Morda je teza o brezmejnem umu pretirana, ker ga v tem primeru enako kot Zoharjeva razširimo na vse vesolje. Potem možgani niso več samo tisto, kar je možganska gmota pod lobanjo. Nevrogene za poteka nenehno. Od nas je odvisno, česa smo se pripravljen že naučiti. Zato nekateri stro kovnjaki mislijo, da se bodo tudi drugi naučili določenih veščin, če smo že mi. Ključen je občutek smisla, zakaj kaj počnemo.  Nevro-znanstveniki to sposobnost imenujejo za porajanje in ohranjanje dodatnih nevronov. Za tem spoznanjem zaostaja družba s predsodki oz. stigmatizacijami in posamezniki s starimi navadami. Applewhitova se posredno postavlja tudi v vlogo učiteljice. zaradi kristalizirane inteligence starejši laže dogodke pozitivno osmišljamo kot mlajši, ker imamo izrazitejšo življenjsko filozofijo. 

Obžalovanja - lahko bi s pomočjo Južničevih nasvetov izdal knjigo na osnovi predelane doktorske disertacije o delu in vzgoji, lahko bi s pomočjo Štrajnovih nasvetov postal direktor PI ali odšel na specializacijo v tujino. Po upokojitvi pa se je pokazalo, da je bilo še najbolj racionalno obdržati vikend v Vrbju.    

Applewhitova zagovarja vseživljenjsko spolnost. Navaja spoznanja, zakaj je spolnost zdrava. Ni nujna erekcija, vendar se je treba zanjo bolj potruditi kot v mladosti. Ni nujen trd penis, ker so še drugi načini uveljavljanja. Seveda pa se z leti moč spolnosti zmanjšuje. O njunih potrebah in načinih zadovoljevanja naj bi se partnerja pogovorila. Posredno se avtorica opredeljuje proti evtanaziji. Nek romanopisec je zastopal idejo, da naj državljani ne bi plačevali davkov, da ne bi bilo sredstev za pokojnine. Zdi se, da globalizacija s spodbujanjem konkurence, ni naklonjena starejšim. Največ strokov so porabili bolniki ne glede na starost. Zdi se, da je (bila) povojna baby boom generacija najbolj zdrava. Imeli smo mir in priložnost kariernega napredka. Mlajši ne bodo imeli tako dobrih zdravstvenih pogojev. Kronična obolenja niso nujna ovira aktivnostim državljanov, pomoči drugim in užitkom. Povezane družine si bolje medsebojno pomagajo kot sprte. 'Sramotno je, da se krajša življenjska doba najrevnejših' (Applewhite, ibidem, 37). Dokler se dobro počutimo, smo mladi. Srednja leta so se premaknila v ZDA od 45 do 64 leta. Zanimiva tem pišeta še idejo, da naši fiziološki procesi potrebujejo podporo duha. različno hitro se staramo. Zato ljudje iste starosti izgledajo  različno in tudi umrejo ob različnih časih ob istem rojstnem datumu. Ponotranjeni stereotipi postanejo samoureničujoče prerokbe. Nezavedno se stereotipno ogrožamo. Npr. za daljnosež na potovanja. Možno je govoriti tudi o uspešnem staranju, če nam ga uspe ohraniti zdravje v visoko starost.    

Potrebno je vaditi bolj kakovostno odločanje. Odločamo se za mir in ne za medsebojne konflikte, za alternativni način mišljenja npr. gojenje ustvarjalnosti na osnovi kristalizirane inteligence.  Modrost pomeni videnje situacije v kontekstu celote. Menim, da je skrivnosti možganov čedalje manj. V ZDA imajo centre za dolgoživost. Glede na naraščanje starostnike imamo premalo geriatrov. Na starost smo manj imuni, ravnotežje je težje ohranjati, hitreje se nam kaj vname. Geni nimajo velike vloge pri dolgoživosti. Mar res še ne vemo, kaj pogojuje demenco? Spolnost starejših je slabo raziskana. Zdravniki nas po njej ne sprašujejo, ker mislijo, da je nimamo. Poznamo precej pripomočkov za njeno vzdrževanje. Vse telo postaja igrivo. Erekcija ni nujna. bistvena je predanost drugemu. Včasih seks pomeni trdo delo, komunikacijo. Gre za sprejemanje svojih pomanjkljivosti in pomanjkljivosti drugega Gre za velikodušnost in sočutnost.  

Cajnkova (2017) piše, da je demenca njena učiteljica. Ves čas je obkrožena z ljudmi, mačkami in psi, da se od njih uči. V medsebojni komunikaciji živi in kljub diagnozi raste. Zasadila je drevesa, napisala je knjigo kot 'svetilnik' drugim. Kot prostovoljka je sočutno odprtega srca.  Njena naloga je, da se kaj naučim iz teh izkušenj in da jih popularizira. Na ta način skupaj z drugimi avtorji pogojuje srečno človeštvo. Temu poslanstvu pisanja se pridružujem tudi sam. Seveda pa je treba 'zahteven značaj' tudi prenašati. Verjetno se sooča mo že s prihajajočo epidemijo demence. Nanjo pa kot družba nismo pripravljeni. Upam, da še nimam vseh slabih znakov 80-letnika. Kot tak lovim že skoraj vsak žarek sonca, ki simbolizira platonsko in krščansko luč sveta. Demenca pomeni sence naših najbližjih. Očitno tisti, ki ne najde varnosti in smisla v sebi, oboje išče pri drugem. 

Bertrand Russell je zapisal, da ljubezen usmerja življenje, znanje pa ga osmišlja.  Poročilo Cajnkove je skoraj dnevnik o skoraj vseh prelomnih dogodkih. En pogled 'vržem' na antiko. Ošlak (2024) je napisal filozofski roman Pismo Philemonu. To pismo je med najkrajšimi napisal že sveti Pavel. Ošlak pa ga je odlično predelal, da je za knjigo prejel. Za časa Nerona je bil sv. Pavel zapornik v Rimu. Šlo je za moralno krizo vrednot v 1, stoletju n. št., ki je poučna za naš čas. Drug pogled posvetim Srečku Kosovelu, ki navdihuje svoj duševni mir ob  troje barvah: belo, modro in zeleno. Ob njih se njemu in nam  pomiri srce, ki se vedno znova ob vrbjem jezeru vzvalovi in po Savinji teče v Savo. Osebnost na rast gre v smeri vedno večje sprejemljivosti tega, kar še ni bilo sprejeto. Za sprejemanje usode se zavzema tudi Mark Avrelij, ki priznava to kot poslanstvo.  Miller in Howes se strinja ta, da naj si bralec napiše svojo osmrtnico. Na ta način dobi njegovo življenje cilj zgodbe.  
 
Delovati je treba iz srčnega duhovnega središča, ker se s srcem bolj približamo drugim kot z razumom. Duhovno kraljestvo je radostno, prijazno. Newton nas prepričuje, da smo trenutno povezane duše univerzalno povezane. Zakaj nezavedno zavračamo ljubezen do svobode? Vprašanje izhaja iz Platonove votline. Pozabljamo, da je ljubezen sprožilec pozitivnih spre memb. Ker smo z mrtvimi vnuki povezani, nas ti učijo iz svojega groba, da preidemo iz glave v srce in pozdravimo svoje srčne bolečine. Življenje med življenji je prav to, kar sem oprede lil v naslovu te e-knjige 'med spominom in anticipacijo'. Je oblika dolgoročne osebne transfor macije v najširšem smislu, ki daleč presega naš šolski sistem.  Ker prebiram tovrstno literaturo in sem opravil filozofske, antropološke in NLP študije, stremim za razsvetljenje za mistično pot. Zanimajo me duhovne tradicije in prakse. Na nek način sem že kanal božanske ljubezni, ko odstranjujem ovire zanjo.  Popolnost se skriva v nepopolnosti in zato to ni perfekcionizem. Nihče mi ni potrdil, da sem najboljši vsaj pred sabo, seveda pa mi pogosto manjka polet - flow. Nisem mislil, da sem žrtev, čeprav bi se lahko glede na očetove prestroge pogoje.       

Dobra glasba ustvarja mir in ljubečo predanost. S tem se spremeni naš pogled na svet. z nežnim odnosom vplivamo, da delci delujejo harmonično, Ali res ni pomembno, kako umre mo če ne občutimo nasilja? Morda s stališča onostranstva, ko pridemo v nebesa nepoškodo vani. V krščanstvu dobimo novo telo. Newton piše tudi o zdravljenju z energijo. So tudi takšni, ki imajo preveč energije in jo težko porabijo. Zdravilno energijo lahko pošiljamo sebi in drugim. V tem se Newton sklada s Dispenzo 'placebo ste vi'. To temo poglobi v 19. poglavju.    

Po smrti naše duše živijo naprej. Sizifa, ki se mu skala vedno znova skotali v dolino, si je po Camusu potrebno zamisliti srečnega. Smrt svojcev je za preživele težka, ne glede na to, kdaj pride, komunikacija med dušami je lahko božanska. Do določene mere smo vsi sposobni jasnovidnosti. Lahko jo še razvijamo. Podoba reke energije v duhovnem svetu je podoba učenja pod vodstvom vodnice. Hibridne duše pa z drugih planetov prenašajo izkušnje na Zemljo (Newton, 2012, 252). o tem piše tudi Ogorevc.   

Tudi sam sem potencialni mentor mentoriziranim bralcem, ki jih nezavedno, posredno vodim. Posredno se učimo drug od drugega. Zaradi koordinacije in kooperacije velja navznoter in navzven. Če se zanihamo v eno stran, nas bo neizbežno neslo v drugo (Zelandova nihala). Zato je treba dajati stvarem in odnosom ravno prav pozornosti, kar pomeni +ne preveč in ne premalo- to je seveda lažje v fiziki kot v življenju. Petitcolillinova (2022) se z njim strinja.   

Asya Širovnik Moškon (2019) nas sprašuje, zakaj ne obvladamo svojega sveta, ki ga  um ustvarja. Racionalni um nima vsega pod kontrolo. Imamo 7-9 inteligenc in tudi racionalne inteligence ne poznamo dovolj. Imamo še podzavest in nadzavest. Tudi ne poznamo   vseh interaktivnih odnosov med različnimi sestavinami jaza. Običajno se najbolj zavedamo vsakdanjega jaza, manj pa sebstva.

Zaradi interneta so naše družbe, naša zavest, naša inteligenca vse bolj fragmentirane, vse je razdrobljeno. Mi smo zmedeni. Duševne bolezni so v porastu, alkoholizem, zloraba drog, pomirjeval, antidepresivov ... ker ljudje, preplavljeni z najrazličnejšimi podobami in infor macijami, preprosto ne zmorejo več. Edini mir, ki ga lahko najdejo, je na dnu kozarca viskija. To niso slabi ljudje, to niso šibki ljudje, so samo ljudje, ki so preplavljeni z vsem in potrebujejo odvod.

Odkritosrčnost in poštenost zahtevata pogum, ki nas naredi ranljive in odgovorne. To vadimo že v drobnih zadevah, da se bomo lahko kosali tudi z večjimi izzivi. Zakaj nas naj bi bilo strah poštenosti, češ da ni v interesu drugih udeležencev. Lahko ne želimo odgovarjati in molčimo. 
 
Osnove duhovne poti so opisovali modreci antike. Kljub vsem novim razodetjem in drugim časom, pot do duhovne samouresničitve še vedno vodi preko spoznavanja samega sebe, svojih globin zavesti. Zato še vedno z enako težo žarijo besede iz delfskega preročišča: "Človek, spoznaj samega sebe!" Enako ozaveščajoč je nauk Ved, ki obrača človeka v lastne globine zavesti: "Spoznaj tisto, po čemer spoznaš vse!" Osvobajajoča je vičara Ramane Maharshija: "Kdo sem?" Sutra Velikega Sonca pravi: "Kaj je razsvetljenje? To Je spoznavanje svojega duha, kakršen zares je." Dalajlama ima prav: »Sanje so najboljša meditacija«.

Apokalipsa  (ἀποκάλυψις - apokalipsis = odkritje, odstiranje) označuje skrivno razodetje, zlasti z dogodki ob koncu sveta. Danes v pogovornem smislu izraz apokalipsa večinoma predstavlja konec sveta. Izraz Apokalipsa v ožjem pomenu (z veliko začetnico) predstavlja drugo ime za zadnjo knjigo Svetega pisma: Razodetje. To knjigo je domnevno napisal sveti Janez Evangelist na otoku Patmosu. Poleg pozdravov različnim krščanskim skupnostim vsebuje tudi videnja povezana s koncem sveta. Poleg Janezovega obstaja še več drugih razodetij, ki niso vključena v Sveto pismo. Vsem tem delom je skupno, da opisujejo nekega preroka, ki mu angel posreduje nekakšno videnje. Videnja po navadi vsebujejo eshatološke prvine - vizije konca sveta.

Konec sveta razumejo verniki številnih verstev kot trenutek, ko se bodo izpolnile prerokbe, ko bo na zemljo prišel napovedani odrešenik ali kar Bog osebno. V tem smislu je konec sveta vesel dogodek. Po prepričanju mnogih konec sveta povezan z materialnim uničenjem sveta, zato izraz apokalipsa pogosto enačimo tudi s katastrofo svetovnih razsežnosti. Jezusov cilj je, da odreši vse ljudi. tako dobre kot slabe.

Več postmodernih scenarijev konca sveta se vključuje. Med njimi velja omeniti:
- Pandemija smrtonosne bolezni;
- Trk več kot 800 km velikega asteroida ali kometa z Zemljo;
- V velikih pospeševalnikih ustvarijo delec z lastnostmi črne luknje, ki pogoltne Zemljo;
- Velikanski cunami opustoši gosto naseljene obale;
- Izbruh supervulkana povzroči novo, tisočletno ledeno dobo;
- Zemljo oplazi žarek umirajoče masivne zvezde - ves svet v trenutku doživi jedrsko opustošenje;
- Nuklearna zima, podobno kot izbruh vulkana povzroči novo ledeno dobo.
- Srečanje z morebitno napredno izvenzemeljsko raso, ki se za človeštvo ne izteče dobro.
- Trčenje Zemlje z blodečo rjavo pritlikavko ali drugim planetom.

Naučena nemoč je temnejša stran naše psihe. Gre verjetno za njen najbolj škodljiv in uničujoč vidik, ki je povrh vsega tudi neviden. Ljudje namreč ostajajo v slabi družbi, slabih službah, slabih zvezah, volijo slabe poslance, verjamejo slabim medijem itd. kljub temu, da bi bila sprememba možna hitro in veliko lažje, kot s(m)o se že kdaj prepričali, da je to mogoče.
 
Če smo se nemoči naučili, jo lahko tudi opustimo. Ena od možnosti je pot uvida in spoznanje, da se nam to dogaja. Da smo intimno sprejeli, da sami ne moremo nič npr. proti sistemu in da se tega, da smo to sprejeli, niti ne zavedamo. Da celo drugim, ki se odločijo npr. prijaviti nepravilnosti, dopovedujemo, da to nima smisla in da bodo na koncu oni procesirani in ne pravi krivec. Ta uvid, da smo v stanju naučene nemoči, se mora nato preliti v aktivno pozitivno mišljenje, v več zaupanja v pozitivne možnosti izida, kateremu sledijo tudi dejanja. 

Kot v prejšnjih obdobjih je tudi v kapitalizmu potreben pogum prav zato, ker ga racionalni kapitalizem sam ne spodbuja, vendar pa sistemskih problemov ne rešuje. Filozofinja Chyntia Fleurs je avtorica knjige 'Konec poguma'. Posledice občutka nadomestljivosti so moralno katastrofalne in psihološko, depresivne. Šele občutek lastne vrednosti motivira posameznika za zaščito pravne države. Šele občutek nenadomestljivosti pogojuje tudi zavzemanje za demokracijo. Svoje naloge moramo opraviti sami. O skrbi je pisal tudi Foucault. Z maskami se borimo proti nasilju družbenega pritiska. Z vsakim dejanjem tudi tvegamo negativne posledice. Sebe najdemo v različnih združenjih, v umetniškem ustvarjanju, potovanjih itd. nekateri si ne upajo živeti na polno zaradi strahu pred (ne)uspehom. 

Spoznavanje samega sebe ni lahko, ker je že vrednotenje želja vprašljivo. Neverjetno je, kakšno moč ponavljanja frustracij ima zlo kot ds se dovolj dobro ne naučimo, kako delati dobro, kako spoštovati drugega in sebi odpuščati napake. Ne zavedamo se, da živimo v iluzijah o sebi in drugih, ker (po Heglu) Minervina sova (modrosti) vzletava, ko se zmrači, kar pomeni naknadno vedenje. Zato Hegel ni napovedoval prihodnjih dogodkov.  Tudi Fleursova potrjuje, da je danes prema lo solidarnosti. Neoliberalni individualizem uničuje pravno državo in naravo. Človek ne bi smel izgubljati svoje duše.                

Na tečajih 'življenja med življenji' prihaja med dušami do navdihujočih stikov kot kažejo posamezni primeri. Lahko pride tudi do mističnih uvidov. Kako je mogoče širiti univerzalno energijo s pomočjo glasbe? V srcu naše duše je veliko energije, ki jo lahko z mnogoterimi nitmi vtkemo v naša telesa. S tem izboljšamo samopodobo, z medsebojnim vplivom pa dosežemo skupni cilj. To izkustvo lahko prenašamo drugim naprej. Pri energiji moramo paziti, da delujemo harmonično.   

Astronavt dr. Edgar Mitchell, član posadke Apolla 14 in šesti astronavt, ki je zakoračil po Luni, je pod usodnim vplivom svoje transformacijske izkušnje leta 1973 ustanovil Inštitut za noetične znanosti (Institute for Noetic Sciences). Ko se je med povratkom skozi brezmejno vesoljsko črnino zazrl v modro sfero – naš dom, je izkusil globok občutek božanskosti in vesoljne povezanosti, presežek dualizma in vseobsežen, neposreden sik z znanjem in véden jem: 'Spoznal sem, da je zgodba o nas, ki jo pripoveduje znanost, o naši kozmologiji in naši religiji, nepopolna in bržkone napačna. Spoznal sem, da newtonska ideja o ločenih, neodvis nih  in diskretnih stvareh v vesolju ni čisto točen opis stvarnosti, zato potrebujemo novo zgodbo o našem poreklu, kdo smo in kaj lahko postanemo'. Njegova navdahnjenost s celostjo je botrovala nastanku svojevrstnega inštituta, ki znanstveno preučuje noetikos, najglobljo čisto zavest, neposredno individualno izkušeno razumevanje, intuicijo in notranjo modrost, ob zavedanju istočasne pomembnosti objektivnega in subjektivnega znanja.

Sončni vladar leta 2024, se poslavlja. Iz svetlih in odprtih energij prehajamo v čas raziskova nja čustev ter iskanja globlje čutnosti. 2025 je astrološko leto Venere, leto ljubezni, prijaznih gest in povečanega občutka, da si moramo vzeti več časa za notranje doživljanje ter poskrbeti zase. Energija Venere nas bo v letu 2025 spomnila na vrednote poštenosti, ljubeznivosti in zvestobe. To bo po papežu Frančišku tudi sveto leto. V Rim se bo zgrinjalo veliko romarjev. Doslej so jih preplavljale egoistične težnje. Odpirale se bodo priložnosti znova prebuditi te dragocene vrednote in prisluhniti svojemu srcu. Zadnja misel tega zapisa je 'se je začelo v skrivnosti in se bo končalo v njej, a kako čudovita dežela leži med njima'. 

Strahovi opozarjajo na osebnostne krize (Erikson). To je negativni pogoj za osebnostno rast v pogumu in navdušenju. Franklove nasvete za iskanje smisla smo predstavili v 3. poglavju.  Poznamo precej zgodb na to temo iskanja poti iz težav. Vendar jih nisem navajal, ker si jih vsak lahko prebere na internetu glede na situacijo, kjer se nahaja prav tako je vprašanje zdravja in bolezni nedokončano, ker si svojega zapisa nisem zamislil kot medicinski traktat. O spremembi medicinske paradigme imam posebno e-knjigo. Njene posledice pa opisujem v 4. poglavju Ljubo zdravje…  

S Tončko sva si v Tivoliju ogledala razstavo, ki jo je pripravil Zavod za gozdove Slovenije v sodelovanju s Fotografskim društvom Grča Kočevje in Turistično zvezo. Slovenije letos obeležuje pomemben mejnik – 50 let od postavitve prvih gozdnih učnih poti v Sloveniji. Razstava je pomemben mednarodni prikaz odnosa med naravo in družbo.

Huebel (2024, 21) modro začenja svoj esej »Če se želimo modro spoprijemati s kompleksno negotovostjo in nejasnostjo našega časa, moramo doseči natančno uskladitev, globljo sovisnost in pristnejšo povezanost s seboj, s soljudmi, z naravo in kozmosom. Na tej poti moramo vaditi in se učiti«  Če vidiš Rimsko cesto na sveto noč čisteje sijati, dobremu letu se v prihodnje smeš nadejati. Na Štefanovo so v Prekmurju koledovali tudi otroci. Od hiše do hiše so nosili poleno, pred njim poklekali in domačim voščili srečo. Na Koroškem so 28. decembra praznovali tepežni dan. Za 1, januar pa so kraški fantje že po polnoči hodili od hiše do hiše in na peči prepevali 'Bog požegni hišo in ljudi, ki živijo notri v nji'. Huebel se zaveda, da nas obstoječa politika razdvaja. Zato je toliko večje njegovo zavzemanje za osebnostno in skupinsko integriteto za zdravljenje svetovnih travm. Nezdravljene so kali blokad razvoja. Zato tudi avtor uvaja pojem globalne imunosti. To je sistem uglasitve z okoljem. Seveda bi bilo zanimivo vedeti, v koliki meri ta sistem, ki ni le na konceptualni ravni, deluje. O zdravljenju travm ima avtor posebno knjigo. . 

Psihoterapevtskih pristopov k zdravljenju travm je več. vsak ne ustreza vsakomur. Nekateri za verne izhajajo iz svetega duha, drugi pa ne. Sodobni človek s svobodno voljo zmore premagati čustvene, mentalne in fizične omejitve; te so povezane z določenimi vzorci, ki smo jih že prinesli s sabo ob rojstvu ali povzeli v družini. A kako sploh lastni svobodni volji omogočiti to preseganje? Z raztapljanjem blokad v podzavesti, ki so posledica travmatičnih dogodkov, ki smo jih potisnili v pozabo nezavednega, pojasnita Mateja in Matej Šetinc. »Obstaja veliko terapevtskih pristopov, ki te blokade uspešno topijo, vsem pa so skupni trije temeljni pogoji: 1. je, da sta terapevt in klient povezana z tisto ravnjo zavesti, ki nas vse presega in ki jo midva imenujeva kozmična zavest, 2. je uvid v subtilna telesa klienta, pri čemer terapevt blokado zazna, 3. pogoj je volja osebe, da se s problemom sooči.«  Predvidoma bo Tomažev pristop Tončki ustrezal, ker se kot terapevt in klientka dobro poznata. 

Preživljanje časa na prostem, uživanje v lepotah narave in opazovanje čarobnega plesa zvezd na nočnem nebu nam pomaga začutiti svoje mesto v velikem tkivu vesolja. Ko prepoznamo, da smo povezani z vsemi živimi bitji v vesolju, se v nas spontano razvijeta sočutje in prijaz nost do drugih. Dejanja ljubezni in sočutja, ne glede na to, kako majhna, ustvarjajo valovanje skozi kozmično mrežo, ki vpliva na svet na globlji ravni.

Življenje s kozmičnim zavedanjem pomeni tudi sprejeti minljivost življenja, sprejemati kruh življenja in kelih zveličanja. Zvezde se rojevajo, blestijo in na koncu izginejo, vendar njihova energija še naprej odmeva skozi vesolje. Podobno je naše življenje na Zemlji omejeno, in čeprav se to lahko zdi zastrašujoča misel, nam sprejemanje te resničnosti lahko služi kot navdih, da izkoristimo svoje življenje in pustimo pozitiven vpliv na svetu.

Tako se podajmo na to potovanje z odprtimi srci, radovednimi umi in voljo za povezovanje z vesoljem na ravni, ki celo presega našo domišljijo. Sprejmite kozmično dušo in naj vas vodi k življenju razsvetljenja in globljega občutka povezanosti. Na koncu, v velikem plesu vesolja, ima vsak od nas svojo edinstveno vlogo. Življenje s kozmičnim zavedanjem ne pomeni umikanja od sveta, temveč življenje z osveščeno zavestjo in višjo stopnjo sočutja in z njim svetega duha. Praznovanje je vrhunska oblika sprejemanja in tako oblika zadovoljevanja potreb. Kozmos nas pušča v napol polni in napol prazni steklenici. Zato nas ustvarjanja sili k poustvarjanju še ne dovolj realiziranega (noch nicht Seindes pri Blochu in Heideggru)

Globalno oz. svetovno državljanstvo terja večjo odgovornost slehernika kot jo je nudil doslej. To je obogatitev razsvetljenjske ideje.  

Literatura 

- Agamben Giorgio (2021). Moč misli. Ljubljana, Beletrina. 
- Assoun Paul Laurent (1976). Freud, la philosopie et les philosophers. Paris, Presses Universitaire de France. 
- Attia, Peter Guilford Bill (2024). Živimo dlje. Znanost in umetnost dolgoživosti. Brežice, Primus.  
- Badiou (2010). Philosophy of the wew. Polity.
- Badiou Alain (1992). Sveti Pavel, utemeljitev univerzalnosti. Ljubljana, Analecta
- Bagola Aljoša (2023). Ne! je moč. Ljubljana 
- Bakewell Sarah (2018). v kavarni eksistencialistov. Ljubljana, Modrijan.
- Balažic Milan (2023). Kozmologija, filozofija astronomije. Ljubljana, Cambio.
- Barbarić Damir (2005). K    mišljenju. Zagreb, Demetra.
- Barrett Lisa (2023). Sedem in pol spoznanj o možganih. UMco.
- Beck Martha (2022). Pot integritete. Odkrijte pot do svoje prave narave. Brežice. Primus.
- Botton Alain de (2022). Tok ljubezni. Ljubljana, MK.
- Braden, Gregg (2019). Božanska matrika. Most, ki povezuje čas, prostor, čudeže in prepričanja. Cangura.com 
- Bregman, Rutger (2021). Človeštvo. Zgodovina skozi prizmo optimizma. Založba Vida.
- Brooks Arthur (2023). Vedno krepkejši, kako do uspeha, sreče in globokega občutka smisla v drugi polovici življenja. Brežice, Primus. 
- Brown Michael (2005). Proces prisotnosti. Ljubljana. 
- Bucay Jorge (2024). Pot modrosti. Ljubljana, MK.
- Bošnjak, Branko (1966). filozofija i kršćanstvo. Zagreb, Naprijed.
- Cajnko Ana (2017). Demenca, moja učiteljica. Ljubljana, Forma. 
- Bukay. Jorge (2024). Pot modrosti. Ljubljana, MK.  
- Claude Michea Jean (2009). Notre ennemi, le capital. Notes sur la fin des yours tranquiles. Paris, Climats.
- Byrne, Rhonda (2023). Skrivnost ljubezni, zdravja in denarja. Ljubljana, MK. 
- Caddy Eileen & Plats, David, Earl (1996): LJUBEZEN, moja odločitev. Praktičen vodnik za ljubeče življenje. Ljubljana, Rea.  
- Cantalamessa Ranciero (2007). Živeti v Kristusu. Duhovno sporočilo Pisma Rimljanom. Slovenska kapucinska provinca.     
- Capuder Andrej (2008). Henri Bergson, intuicija in misel. Celje, MD. 
- Chrétien, Jean-Louis (2023). Notranji prostor. Ljubljana, Logos. 
- Critchley Simon (2014). Knjiga mrtvih filozofov. Novo mesto, Penca. 
-	Cvetek, M. (2014). Živeti s čustvi. Čustva, čustveno procesiranje in vseživljenjski čustveni razvoj. Ljubljana, Teološka fakulteta.
- Činmoj Šri (1993). Everest – težnja. Eseji o duhovnosti. Beograd. 
- Debbie. Ford (2002) Temna stran iskalcev svetlobe. Ljubljana, Ara. 
- Deleuze (2014). Nietzsche. Ljubljana, Modro-bela ptica, 
propada. Tržič, Učila International. 
- Dispenza, Joe (2017). Placebo ste vi. vaš um je pomemben. Brežice, Primus.- 
- Diamond, Jared M. (2007). Propad civilizacij : kako družbe izberejo pot do uspeha. 
- Dyer, Wayne (2000). Resnično čarodejstvo. Kako uresničiti to, kar je navidez nemogoče. Ljubljana, Ganeš.
- Fone, Helena (2012): EFT tehnika doseganja čustvene svobode za telebane. Ljubljana, Pasadena.  
- DeGrasse Tyson, Neil (2023). Zvezdni glasnik. Kozmični pogled na civilizacijo. Tržič, Učila International.  
- Desmet Mattias (2020). Psihologija totalitarizma.
- Desmet Mattias Psihologija resnice.. 
- Doctor, B. (2009). Čisto, čista. Pot do miru, moči in uspeha. Ljubljana, Karantanija.
- Dolgoživost – življenjski slog za dolgo on zdravo življenje. Revija terranova št. 21//jesen/ zima.  
- Dyer Wayne (2006). Inspiration. Hay House.
- Dyer. Wayne (2020). Moč namere. Brežice, Primus.
- Dyer, W. Wayne (1996). Verjemite in videli boste. Ljubljana, Ganeš.  
- Dyer, W. Wayne (2022). Moč prebujenja. Brežice Primus. 
- Dweck Carol (2016). Moč miselnosti. Kako uresničiti svoje zmožnosti. Tržič, International.
- Ferrucci Piero (2007). Moč prijaznosti. Nepričakovane prednosti sočutnega življenja. Ljubljana, Akademija za psihosintezo. 
- Furedi Frank (2015). Moč branja Od Sokrata do Twitterja. Ljubljana, UMco. 
- Furedi (2022) Moč branja. Ljubljana, MK.  
- Gabriele (1990). Spoznaj se in se zdravi s pomočjo duha. Univerzalno  življenje. 
- Gantar, Minka (2022). Ko imajo čakre žur. Dovolite, da vaša avra zažari v vsej svoji lepoti. 
- Guggenheim Bill, Guggenheim Judy (2008). Srečanje z dušami. Posmrtne komunikacije – novo raziskovalno področje. Ljubljana, Ara.  
- Gupta Sanjay (2021). Ohranimo oster um. Tržič, Učila.
- Haecker Theodor (2002). Človekov duh in resnica. Celje, MD.
- Hay Louise (1994). Moč je v tebi. Ljubljana, Rea. 
- Hay Louise, Schulz Lisa (2013). Vse je v najlepšem redu. Ozdravite svoje telo s pomočjo medicine, afirmacij in intuicije. Brežice, Primus. 
- Hawkins, David (2023). Preobražanje vsakdanjih doživetij v duhovno pot. V svetu, a ne od sveta. Brežice. Primus.  
- Howes Lewis (2022). Kako doseči veličino? Brežice, Primus. 
- Hrepić Zdeslav (2023). Živa fizika. Ljubljana, Chiara.
- Hsin, Ming (1994). Knjiga o niču. Satja.
- Jäger, Willigis (2005). Vsak val je morje: mistična duhovnost. Petrovče: Društvo Znamenje. 
- Johnson Clare (2020). Umetnost lucidnega sanjanja. Ljubljana, ARA.
- Juhant Janez et al. (2022). Lampert Ehrlich – prerok slovenskega naroda. Ljubljana,
- Jurić-Pahor, Marija (2006). Memorija in spomin v času globalizacije. Razprave in gradivo - Inštitut za narodnostna vprašanja (1990)- Karol Jim v sodelovanju z Michaelom Rossom (2022). Superspomin. Popoln program za BOLJŠI SPOMIN, BISTER UM in VEČJO ZBRANOST pri vsaki starosti. Ljubljana, MK.
- Keber, Dušan (2023). Solidarnost ali pohlep. Ljubljana, MK.  
- Klingberg, Haddon (2023). Ko nas pokliče življenje. Celje, MD. 
- Kos Valerija (2015). Razcvet zavesti, pogovori o prebujajočem človeku. Ljubljana, Samozaložba. 
- Košir Manca (2024). Iz trebuha in neba. Ljubljana
- Krišnamurti, et al. (1993). Knjiga duhovnih zakladov. Ljubljana, Ara. 
- Kunc Mateja (2023). Zlata pravila življenja. Institut za kvaliteto življenja.
- Lehmann Devra (2024) Sokrat. Življenje, ki ga je vredno živeti. Celje, MD.
- Ford, Debbie (2002). Temna stran iskalcev svetlobe. Ljubljana, Ara. 
- Garaudy. Roger (1977). Človekova beseda. Celje, MD. 
- Harari. Noach (2019). 21 nasvetov za 21 stoletje. Ljubljana, MK. 
- Gruen, Anselm (2009). Boj in ljubezen. Kako moški najde pot do sebe. Celjska Mohorjeva družba.  
- Grun. Anselm (2011). Deset zapovedi. Vodnik v svobodo. Celjska Mohorjeva družba. 
- Guggenheim, Bill, Guggenheim Judy (2008). Srečanje z dušami. Posmrtne komunikacije – novo raziskovalno področje. Ljubljana, Ara.  
- Harris, R. (2005). Pompeji. Tržič Učila. 
- Harwey, Andrew (1966). The Essential Mystics. San Francisco, Harper.
- Huebl Rob (2024). Uglašeni. Brežice. Primus-
- Hribar, Spomenka, Hribar Tine (2023). Slovenski razkoli in slovenska sprava. 
- Iršič, Marko (2003). Umetnost obvladovanj konfliktov. Gradivo za seminar. Ljubljana, 
- Kocijančič, Snoj (2013). Boetij, dediščina in izziv. Ljubljana, SM. 
- Kos Valerija (2015). Razcvet zavesti, pogovori o prebujajočem človeku. Ljubljana, Samozaložba. 
- Križaj, Robert (2020). Čuječnost: trening za obvladovanje stresa in polno prisotnost v življenju. Ljubljana, MK. 
- Krohne, David (2020). Ecology: Evolution, Application and Integration. Oxford University Press. – Krohne, Nina (2020). Nevrološki in psihološki problemi koronavirusa. Ljubljana, FF.
- Levinas Emanuel (1996). Smrt in čas. Ljubljana, Nova revija.
- Linn Denise (2009). Potovanje k duši. Založba Tangram. 
- Lorius Cassandra (2008). Mandalas & Meditation. London. CICO Books.  
- Lovrec Marela (2023). Algoritem sreče. Portorož, Samozaložba.  
- Lubich Chiara (2002).Vsak trenutek je dar. Razmišljanja, kako živeti v sedanjosti. Novi svet. 
- Malec, Maja et al. Ured, (2021). Misli svetlobe in senc. Razprave o filozofskem delu Marka Uršiča. Ljubljana, Znanstvena založba FF. 
- Marmion, Jean-Francois (2023). Psihologija neumnosti. Ljubljana. 
- Maté, Gabor & Maté, Daniel (2024). Navidezna normalnost. Travma, bolezen in zdravljenje v toksični civilizaciji. Brežice, Primus
- Lep, Žan (2020). Psihologija pandemije: posamezniki in družba v času koronske krize. Ljubljana, FF. 
- Lipton, Bruce (2020). Biologija prepričanj. Znanstveni dokaz o nadvladi uma nad snovjo. Brežice, Primus.
- Loreau, Dominique (2009). Umetnost preprostosti. Ljubljana, Vale Novak.  
- Mack Katie (2021). Konec vsega. (gledano astrofizikalno). Ljubljana, UMco. 
- Mikola, Milko (2012). Rdeče nasilje : represija v Sloveniji po letu 1945. 1. izd. Celje: Celjska Mohorjeva družba: Društvo Mohorjeva družba. 
- Mikola, Milko (2024). Neoprostljivo : komunistični zločini nad ženskami in otroki na Slovenskem.
- Miheljak Vlado (2007). Politika med amnezijo in paramnezijo. Ljubljana, liberalna akademija.  
- Millman, D (2003). Duhovni zakoni. Ljubljana, MK. 
- Myss Caroline (2006). Sveti dogovori. Ljubljana.    
- Newton Michael (2012). Spomini na onostranstvo. Ljubljana,Ara. 
- Newton Michael (2020). Modrost duš. Ljubljana, Ara.
- Moltmann Jurgen (1994). Kaj nam Kristus pomeni danes? Celje, MD. 
- Moody, Raymond A. (2023): Življenje po življenju. Ljubljana  
- Murphy Joseph (2009). Izkoristite moč svoje podzavesti ter ustvarite bogastvo in uspeh. Ljubljana, ValeNovak.
- Novak, Bogomir (2024). Navdih so krila našega življenja. Sensa, februar, marec, 100-103  
- Ogorevc, Marjan (2023). Nisem s tega planeta. Kako se prilagoditi zemeljskim energijam. Globoko, Enost center.  
- Peale Norman (1992). Moč pozitivnega mišljenja. Celje, Mohorjeva družba.  
- Ogorevc Marjan (2021). Magija, most med znanostjo in religijo. Ljubljana 
- Peale, Norman (1992): Moč pozitivnega mišljenja - pot do uspeha. Celjska Mohorjeva družba.
- Pečenko, Nikolaj et al (2012). Brez skrbi, kar naprej. Ljubljana, Pasadena.
- Power, F. Clark ; Higgins, Ann ; Kohlberg, Lawrence, (1989). Lawrence Kohlberg's approach to moral education. New York : Columbia University Press.
- Rak Pavel Matej (2005). Prehod duš. Slovenska knjiga smrti. Aura.  
- Rebula Alenka (2012). Blagor ženskam. Nova gorica. Zet-net
- Rus Vojan (1997). Etika in morala. Zbornik. Ljubljana, Društvo T.G. Masaryik za filozofsko antropologijo, etiko in humanistične vede.     
- Salecl Renata (2020). Zanikanje v času pandemije. Ljubljana, Delo, SP, 24. 10. 2020. 
- Peirce, Penney (2019). Frekvenca. Moč osebne vibracije. Brežice, Primus. 
- Phillips Maya (2001). Čustvena odličnost. Ljubljana, MK.
- Pink, Daniel (2023). Moč obžalovanja. Umco. 
- Rak Pavel Matej (2005). Prehod duš. Slovenska knjiga smrti. Aura.  
- Rauter Kosič Bojan (1995). Življenje brez bolečin. 
- Ravnjak, Vili (1993). Spoznavanje višjega jaza. Antropološki eseji. Maribor 
- Rinpoče Yongey (2023). Spreminjanje zmede v jasnino. Priročnik za temeljne pripravljalne prakse tibetanskega budizma,  
- Rovelli Carlo (2015). Sedem kratkih lekcij iz fizike. Ljubljana, DMFA.  
- Russell Peter (2004). Od znanosti do boga. Skrivnost zavesti in pomen svetlobe. Ljubljana. 
- Rutar, Dušan (2023). Sočutna šola : od inkluzivne šole k sočutni skupnosti. Založništvo in izdelava - Škofije : Za-misli, 2023
- Ryan, M. J., (2005).  Stališče: hvaležnost : kako dajati in prejemati radost vsak dan svojega življenja. Ljubljana, Govinda.
- Sai Baba (2017). Tok božanske ljubezni. Ljubljana, Društvo za razvoj človeških vrednot. 
- Sanaya, Roman & Packer, Duane (2020). Kanaliziranje, kako se kanaliziramo in kako se povežemo z duhovnim vodnikom. Celje, Zavod gaya planet.  
- Schuman Michael (2020). Konfucij in svet, ki ga je ustvaril. Ljubljana, Koda.
- Selimović, Meša (2004). Derviš in smrt. Ljubljana, Delo.
- Shetty Jay (2020). Mislite kot menih. Brežice, Primus.  
- Sincero, Jen (2021). Ti si zakon! : nehaj dvomiti o svoji izjemnosti in poskrbi za fantastično življenje. Tržič, Učila Internatrional.
- Singh Kathleen Dowling (2022). Milina staranja. Prebujenje v zrelih letih. Ljubljana 
- Smil, Vaclav (2023). Kako v resnici deluje svet? Znanstveni vodič po preteklosti, sedanjosti in prihodnosti. 
- Scovel Shinn Florence (2001). Igra življenja in kako jo igrati.  Ljubljana, 
- Schubert Linda (2013). Ura molitve. Maribor
- Solomon Paul (1992). Meta – človek. Ljubljana, Iskanja.
- Spiteris Yamin in Nigg Walter Steiner, Duh veje, koder hoče. Slovenska katoliška provinca.  
 (2016). Kristus in človeška duša. Ljubljana, Samozaložba.
- Šega, Vanda (2019). Odpotovanja. Celje, MD. 
- Šešok Sonja, (2006). Kaj je spomin in kako deluje? What is memory and how it is working. V: Zdravstveni vestnik, 2006; 75: 101–104. 
- Širovnik Moškon Asya (2019). Kdo ustvarja mojo realnost? : od ledene dobe nezavednega do sijajne dobe zavesti. Ljubljana, Vizija planet. 
- Škobalj, Eva (2019). Lahkost uma : čuječnost : vprašanja in odgovori. Maribor, Ekološko-kulturno društvo.
- Škof Anita (2005). Prebujanje v zlato dobo. Keter – center Boga.  
- Štukovnik Vita (2024). Leta 1940 smo v zahodnih družbah spali dve uri več kot danes. Delo, SP, str. 1-21.
- Targ Russell (2020). Brezmejni um. Celje, zavod Gaia. 
- Tomšič Samo. Kapitalistično nezavedno. Marx in Lacan, Ljubljana, Problemi. 
- Trstenjak, Anton (1989). Biti človek. Ljubljana. CZ.
- Ule, Andrej (2023). O naravi duha. Ljubljana, SM.
- Univerzalno življenje. Spoznaj se in se zdravi s pomočjo duha. 
- Uršič Marko (ured.). Logos in kozmos. Ljubljana, poligrafi L. 2, št. 7/8.
- Trontelj, Jože (2014): Živeti z etiko. Ljubljana: Inštitut za etiko in vrednote Jože Trontelj.
- Unger Arlene, Karin (2016). 50 vaj za srečo in sproščanje.  
- Unger Arlene (2023). 50 vaj sproščanja in čuječnosti za boljši spanec. Ljubljana, MK.   
- Yalom, Irvine (2018). Strmenje v sonce. Kako premagamo grozo pred smrtjo. Ljubljana, UMco. 
- Yalom Irvin (2024). Enodnevna bitja in druge zgodbe iz psihiatrije. Ljubljana, UMco. 
- Vanier, Jean (1996). Skupnost, kraj odpuščanja in praznovanja. 2. del. Župnijski urad Ljubljana, Dravlje.   
- Vinkler Drole Aleksandra (2024). Branje iz akaš. 8 nevidnih božanskih darov. Sensa julij avgust.  
- Vitale, Joe (2020). Brez programiranih vzorcev. Začetek iz čiste osnove bivanja. Celje,  Cangura.com 
- Virtue Doreen (2010). Predana svetlobi. Prebudite svojo duhovno moč, da bi dosegli višje spoznanje in zdravili. Ljubljana, Govinda.   
- White Elen (2024). Na robu časa. Ljubljana, Društvo sedmi dan.  
- Wilber,  Ken (2022). Kratka  zgodovina vsega. Brežice, Primus.
- Zukav Gary (2020). Sedež duše. Brežice, Primus.
- Vora Elen (2024). Anatomijam tesnobe. Razumevanje in premagovanje telesnega odziva na strah. Ljubljana, MK.
- Walsch, Donald Neal (2022). Edino pomembno. Brežice, Primus. 
- Walton, Chris (2012). Gama zdravljenje. Kranj, V.I.D.
- Walton, Chris (2012). Gama zdravljenje. Ljubljana, Zavod V.I.D. vadbeni program.
- Watts, Alan (1994). Modrost negotovosti: sporočilo za dobo tesnobnosti. Ljubljana. J.P.
- Williams Mark, Penman Danny (2015).  Kako najti mir v ponorelem svetu, osem-tedenski tečaj.
- Zohar  Danah (2018). Kvantni vodja. Ljubljana. 

Viri

- Adams Duglas (1979). Štoparski vodnik po galaksiji. https://sl.wikipedia.org/wiki/%C5%A 0toparski_vodnik_po_Galaksiji. In (2005). Ljubljana, MK
- https://en.wikipedia.org/wiki/Help:IPA/Sanskrit https://en.wikipedia.org/wiki/Sanskrit - cite_note-Apte1957-59-18
- https://en.wikipedia.org/wiki/Maurizio_Ferraris
- https://abk.umed.pl/krok-1-metoda-walta-disneya/
- https://si.aleteia.org/2023/11/14/molitev-za-mir-na-vseh-koncih-sveta/.
- https://en.wikipedia.org/wiki/Norman_Vincent_Peale
- http://www.srecalisce.si/wp-content/uploads/2014/12/Predavanje-o-smrti-in-odpiranju-dru%C5%A1tvo-Sre%C4%8Dali%C5%A1%C4%8De-1.pdf
- Novak Bogomir. Antropološke razsežnosti simbolnih reprezentacij kot izvorov znanja in verovanja. [Ljubljana: B. Novak, 2012]. 119. str.  http://www.gsoft.si/novak_eljnost bogomir/A121_knj_znanje.rtf. [COBISS.SI-ID 2359639].
- Sanja.krajnc&ljubeciodnosi.snjegoi (pridobljeno po internetu 26.2.2024) 
- študent.si/studij-in-kariera/neformalna-izobrazba/kaj-je-walt-disneyeva-metoda-kreativnosti-in-kako-ti-pomaga-v-zivljenju/ (pridobljeno na internetu 28.2.2024)
- Berger, Andrea (2011). Serija razvoja človeških možganov. Samoregulacija: možgani, kognicija in razvoj. Ameriško psihološko združenje. https://doi.org/10.1037/12327-000
- Pavliha, Marko (2019). Pogled onkraj materialistične paradigme. Povezava(-e):
https://www.iusinfo.si/medijsko-sredisce/kolumne/248987.